ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 548/538/17
провадження № 61-41397св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Новоаврамівська сільська рада Хорольського району Полтавської області, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_3 , Хорольська районна державна адміністрація Полтавської області, Хорольська районна рада Полтавської області,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 4 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Миркушіної Н. С., та постанову апеляційного суду Полтавської області від 3 липня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом, остаточно уточненим у грудні 2017 року, до ОСОБА_2 , Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_3 , Хорольська районна державна адміністрація Полтавської області, Хорольська районна рада Полтавської області, про визнання недійсним рішення сільської ради про надання в оренду земель запасу сільської ради та визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.
В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належать земельні ділянки із кадастровими номерами 5324884200:00:023:0005 та 5324884200:00:023:0004площею 2,17 га кожнана території Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області, право власності на які він оформив у 2013 році.
У 2016 році він дізнався, що набуті ним у власність земельні ділянки входять до єдиного масиву земельних ділянок, які з 2001 року перебувають в оренді у  ОСОБА_2 на підставі договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року, укладеного на виконання рішення Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI«Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці села Вишняки ОСОБА_2 ».
Позивач зазначає, що це рішення є незаконним, так як Новоаврамівська сільська рада Хорольського району Полтавської області не уповноважена передавати у користування земельні ділянки із земель запасу для сільськогосподарського використання, які розташовані поза межами населеного пункту, оскільки вирішення такого питання відносилося до компетенції відповідної районної ради народних депутатів.
Також вважає недійсним і сам договір оренди, який, всупереч рішенню Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI про передачу земельної ділянки в оренду на п`ять років, укладений на п`ятнадцять років, а також не містить такої істотної умови як об`єкт оренди, оскільки проект відведення орендованої земельної ділянки із визначенням її місця розташування, меж і площі не розроблявся і рішення про його затвердження не приймалося. 
За таких обставин ОСОБА_1 просив визнати недійсними рішення Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI і укладений на його підставі договір оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року, зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди за № 3 від 20 липня 2001 року.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та  мотиви їх прийняття
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 4 квітня 2018 року позов задоволено.
Визнано недійсним рішення Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135-ХVI «Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці села Вишняки ОСОБА_2 ».
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки між Новоаврамівською сільською радою Хорольського району Полтавської області та ОСОБА_2 від 6 липня 2001 року, зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди по Новоаврамівській сільській раді Хорольського району Полтавської області за № 3 від 20 липня 2001 року.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору 640 гривень.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття рішення про передачу в оренду спірної земельної ділянки не відносилося до компетенції Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області, зміст рішення не узгоджується зі змістом укладеного на його виконання договору оренди земельної ділянки, а сам договір укладений від імені орендодавця неуповноваженою особою і не містить усіх істотних умов. 
Доводи відповідача про пропущення позивачем встановленої законодавством трирічної позовної давності суд відхилив, так як дійшов висновку про початок її перебігу з моменту отримання ОСОБА_1 у 2016 році позовної заяви ОСОБА_2 про визнання нечинними розпоряджень голови районної державної адміністрації та рішень сесії сільської ради, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, додатком до якої був договір оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року.
Твердження ОСОБА_2 про відсутність у позивача права на пред`явлення цього позову у зв`язку з тим, що його інтереси оспорюваним договором не порушені, суд першої інстанції вважав помилковими, так як у користуванні відповідача перебуває єдиний масив земельних ділянок, до якого входять земельні ділянки позивача, і ОСОБА_2 має визначене законодавством право вимагати продовження договору оренди на новий строк. Крім того, посилаючись на таке переважне право, ОСОБА_2 оспорила право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки у судовому порядку. 
Постановою апеляційного суду Полтавської області від 3 липня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 4 квітня 2018 року - без змін. 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що рішення про надання  ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки прийняте неповноважною особою, проект відведення земельної ділянки не виготовлявся і не погоджувався, а договір оренди не містить такої істотної умови як об`єкт оренди, оскільки характеристики земельної ділянки недостатньо визначені для її належної ідентифікації.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 4 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 3 липня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
Заявник зазначає, що суди не встановили з належних і допустимих доказів розташування спірної земельної ділянки саме за межами села Новоаврамівка Хорольського району Полтавської області, тому висновок щодо відсутності у відповідної сільської ради права передавати таку земельну ділянку в користування передчасний. 
Вказує, що проект відведення земельної ділянки площею 67 га виготовлявся у встановленому законодавством порядку, що підтверджується відповідною вказівкою у додатках до договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року.
На думку заявника, неузгодженість змісту рішення Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI і договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року щодо строку оренди виникла через технічну помилку при оформленні рішення і не має наслідком недійсність договору.
Посилається на те, що об`єкт оренди визначений у договорі достатньо конкретно, вказана площа земельної ділянки, а її місце розташування визначене посиланням на рішення Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI.
Вважає, що оспорюваним договором права та інтереси  ОСОБА_1 не порушені, крім того, застосований судами спосіб захисту порушує принцип пропорційності, оскільки позивач має право власності на дві земельні ділянки площею по 2,17 га кожна, у той час як відповідача позбавлено права користування земельною ділянкою площею 67 га.
Помилковими, на думку заявника, є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовна давність у цій справі не спливла, оскільки ОСОБА_1 набув земельні ділянки у 2013 році і об`єктивно мав можливість дізнатися про особу, яка ними користується, проте позов подав лише у 2017 році.
Позиція інших часників справи
У вересні 2018 року  ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Вказав, що передана в оренду земельна ділянка розташована поза межами населеного пункту, мала державну форму власності і належала до земель запасу, тому згідно з чинним на час прийняття оскаржуваного рішення земельним законодавством вирішення питань про її передачу у користування відносилося до компетенції відповідної районної ради народних депутатів, а не сільської ради. Посилається на те, що відповідач не довела існування розробленого проекту відведення земельної ділянки площею 67 га для передачі її в користування, що свідчить про те, що такий проект не розроблявся і в оренду передана невизначена земельна ділянка, тобто предмет оренди не визначений. Зазначив, що після оформлення права власності на свої земельні ділянки передав їх в оренду Фермерському господарству «Агрострат», яке не повідомило його про існування перешкод у їх обробітку, тому він тривалий час не знав про права відповідача на ці земельні ділянки, дізнався про існування оспорюваного договору оренди лише у 2016 році і своєчасно звернувся до суду з цим позовом. 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено дію рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 4 квітня 2018 року до закінчення розгляду касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Суди встановили, що рішенням Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135-ХVІ «Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці села Вишняки ОСОБА_2 » сільська рада вирішила надати в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку площею 67 га із земель запасу сільської ради в полі № 4 села Новоаврамівка строком на п`ять років.
На виконання цього рішення 6 липня 2001 року Новоаврамівська сільська рада Хорольського району Полтавської області як орендодавець, від імені якої діяв сільський голова ОСОБА_5 , та  ОСОБА_6 як орендар уклали договір оренди земельної ділянки площею 67 га строком на п`ятнадцять років, який обчислюється з дати його реєстрації (пункт 2.2 договору). 
20 липня 2001 року вказаний договір зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди по Новоаврамівській сільській раді Хорольського району Полтавської області за № 3. Також договір посвідчений державним нотаріусом Хорольської державної нотаріальної контори Полтавської області і зареєстрований за № 2-754.
Додатком до договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року вказано проект відведення земельної ділянки, проте згідно з даними відділу Держгеокадастру у Хорольському районі Полтавської області та Полтавського обласного державного нотаріального архіву такий проект відсутній.
Обставин, які б свідчили про те, що земельна ділянка площею 67 га на час укладення договору оренди була відведена в натурі із визначенням меж, судами не встановлено. 
З листа відділу у Хорольському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 31 березня 2017 року № 29-1625-99.3-621/2-17 суди встановили, що земельна ділянка площею 67,0062 га на території Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області до моменту надання в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_2 відповідно до технічної документації по перерозподілу земель між землевласниками та землекористувачами на території Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області обліковувались у землях запасу сільської ради за межами населених пунктів.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 27 березня 2017 року № 02-19/322 станом на 20 липня 2001 року земельна ділянка площею 67 га із кадастровим номером 5324884200:00:023:0001 знаходилась за межами населених пунктів Новоаврамівської сільської ради та відносилась до земель запасу державної власності. Вказані обставини також підтверджуються викопіюванням з матеріалів роздержавлення земель по Новоаврамівській сільській раді Хорольського району Полтавської області за межами населених пунктів та викопіюванням з матеріалів перерозподілу земель по цій сільській раді.
Також суди встановили, що у червні 2013 року  ОСОБА_1 набув у власність дві земельні ділянки площею по 2,1700 га кожна (кадастрові номери 5324884200:00:023:0005 та 5324884200:00:023:0004) на території Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області.
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 та інших про визнання нечинними розпоряджень голови районної державної адміністрації та рішень сесії сільської ради, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, посилаючись, зокрема, на те, що передані ОСОБА_1 у власність земельні ділянки знаходяться в межах єдиного масиву земельних ділянок, що перебувають у неї в оренді.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків. 
На день прийняття Новоаврамівською сільською радою Хорольського району Полтавської області рішення від 24 квітня 2001 року № 135-ХVІ повноваження Рад народних депутатів з питань розпорядження землею врегульовувалися ЗК України 1990 року. 
Стаття 2 ЗК України 1990 року у редакції, чинній на день прийняття сільською радою оскаржуваного рішення, встановлювала, що окремою категорією земель є землі запасу. Віднесення земель до категорій проводиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель.
Землями запасу визнаються всі землі, не передані у власність або не надані у постійне користування. До них належать також землі, право власності або користування якими припинено відповідно до статей 27 і 28 цього Кодексу. Землі запасу перебувають у віданні сільських, селищних районних, міських, в  адміністративному підпорядкуванні яких є район, Рад народних депутатів і  призначаються для передачі у власність або надання у користування, в тому  числі в оренду, переважно для сільськогосподарських потреб (статті 80, 81 ЗК України 1990 року у редакції, чинній на день прийняття сільською радою оскаржуваного рішення).  
Статтею 3 ЗК України 1990 року у тій же редакції закріплено державну, колективну та приватну форми власності на землю. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.
Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 ЗК України 1990 року у редакції, чинній на день прийняття сільською радою оскаржуваного рішення, до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.
Одночасно пункт 1 частини першої статті 11 ЗК України 1990 року у тій же редакції визначав, що до відання районних Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.
Таким чином, як сільські, селищні і міські районного підпорядкування Ради народних депутатів, так і районні Ради народних депутатів станом на 24 квітня 2001 року мали повноваження щодо надання у користування земельних ділянок. Ці повноваження розмежовувалися в залежності від форми власності, категорії та місця розташування земельної ділянки. 
Відповідно до статті 19 ЗК України 1990 року у редакції, чинній на день прийняття сільською радою оскаржуваного рішення, сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу для сільськогосподарського використання; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу; для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні  земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів. 
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що надання у користування земельних ділянок державної форми власності за межами населеного пункту із земель запасу для сільськогосподарського використання віднесено до повноважень відповідної районної або міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів.
Згідно зі статтею 152 ЗК України у редакції, чинній на час подання позову, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Суди попередніх інстанцій оцінили у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку подані сторонами докази і встановили, що передана ОСОБА_2 в оренду земельна ділянка площею 67 га розташована на території Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області за межами населеного пункту, має державну форму власності і відноситься до земель запасу. 
Встановивши, що на 24 квітня 2001 року Новоаврамівська сільська рада Хорольського району Полтавської області не мала повноважень передавати спірну земельну ділянку у користування, так як вирішення цього питання відносилося до повноважень Хорольської районної ради Полтавської області, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення земельного законодавства і обґрунтовано визнали рішення цієї сільської ради № 135-ХVІ «Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці села Вишняки ОСОБА_2 » недійсним.
Стаття 3 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, визначала, що оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у комунальній або державній власності, є рішення орендодавця (частина друга статті 7 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду землі» у тій же редакціїорендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України у межах їх повноважень. Рішення про надання в оренду земельних ділянок зазначені органи державної влади приймають при попередньому погодженні цих питань на сесіях відповідних рад.
Особа, яка бажає одержати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, передбаченому ЗК України. У разі згоди орендодавця надати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір, в якому обумовлюють істотні та інші умови оренди землі. Надання земельної ділянки в оренду без зміни її цільового призначення, межі якої визначені в натурі, здійснюється без розроблення проекту її відведення. У разі зміни цільового призначення земельної ділянки надання її в оренду здійснюється за проектом відведення в порядку, визначеному ЗК України. Проект відведення земельної ділянки є невід`ємним додатком до договору оренди (стаття 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору).
Стаття 19 ЗК України 1990 року у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, також визначала, що надання земельних ділянок здійснюється за проектами їх відведення. Одночасно статті 22 і 102 цього Кодексу закріплювали, що проекти відведення земельних ділянок у користування затверджуються Радами народних депутатів, які надають земельні ділянки, а право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
За змістом статей 12, 13, 14, 16 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Договір оренди земельної ділянки укладається у письмовій формі. 
Договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації. У разі надання земельної ділянки в оренду в порядку відведення договір оренди підписується після перенесення її меж у натуру (на місцевість).
Істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: 1) об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) термін договору оренди; 3) орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду); 4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі; 5) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 6) існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки; 7) сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; 8) відповідальність сторін. 
Відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.
Суди попередніх інстанцій встановили, що компетентна розпоряджатися землями запасу державної форми власності за межами населеного пункту особа рішення про передачу спірної земельної ділянки в оренду не приймала і договір оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року від імені орендодавця укладений неуповноваженою особою; на момент передачі земельної ділянки в оренду вона не відведена в натурі і її площа, розташування та межі не визначені, а вказаний у договорі строк оренди не відповідає змісту рішення сільської ради щодо строку передачі земельної ділянки в користування.
Оскільки договір оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року укладений за відсутності рішення уповноваженого орендодавця, без додержання вимог статей 5, 7, 15 Закону України «Про оренду землі» у відповідній редакції і не містить усіх істотних умов (відомостей, ідентифікуючих об`єкт оренди), суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно визнав цей договір недійсним.
Доводи заявника про те, що проект відведення земельної ділянки площею 67 га виготовлявся у встановленому законодавством порядку, що підтверджується відповідною вказівкою у додатках до договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року, касаційний суд відхиляє.
За змістом статей 19, 102 ЗК України 1990 року у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, проект відведення земельної ділянки розробляється землевпорядною організацією на замовлення відповідної Ради народних депутатів на підставі укладеного між ними договору, погоджується із землекористувачем і затверджується Радою, уповноваженою передавати земельну ділянку у користування. 
Суд першої інстанції за клопотанням позивача витребував у ОСОБА_2 , відділу Держгеокадастру у Хорольському районі Полтавської області та Полтавського обласного державного нотаріального архіву додатки до договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року, зокрема, проект відведення переданої в оренду земельної ділянки, проте цей додаток не наданий ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій. 
Обставин, які б свідчили про те, що проект відведення земельної ділянки площею 67 га на території Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області для її подальшої передачі в оренду розроблявся і затверджувався відповідною Радою народних депутатів, судами не встановлено; будь-які докази, які б підтверджували ці обставини, у справі відсутні. Одна лише вказівка про вказаний проект у договорі оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року, дійсність якого оспорюється у цьому процесі, не підтверджує розроблення такого проекта. 
За таких обставин викладені у касаційній скарзі твердження щодо виготовлення проекта відведення земельної ділянки площею 67 га у встановленому законодавством порядку є безпідставними.
Посилання заявника на те, що об`єкт оренди визначений у договорі достатньо конкретно і вимоги законодавства щодо істотних умов договору дотримані, касаційний суд відхиляє.
У договорі оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року вказано, що в оренду передається земельна ділянка площею 67 га, яка знаходиться на території Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області (рішення Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI ). У свою чергу у даному рішенні зазначено, що земельна ділянка розташована в полі № 4 села Новоаврамівка Хорольського району Полтавської області.
Проте відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) не здійснювалося, тобто її межі, конфігурація і фактичне розташування у межах поля № 4 не визначені. 
Стаття 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, встановлювала, що істотною умовою договору оренди землі є об`єкт оренди, під чим розуміються відомості про місце розташування та розмір земельної ділянки.
В оспорюваному договорі місце розташування земельної ділянки визначене орієнтовно, без її відведення в натурі і закріплення на місцевості, що свідчить про недодержання вимог пункту 1 частини другої статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору.
Доводи заявника про те, що неузгодженість змісту рішення Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI і договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року щодо строку оренди виникла через технічну помилку при оформленні рішення і не має наслідком недійсність договору, не мають визначального правового значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки встановлено, що Новоаврамівська сільська рада Хорольського району Полтавської області узагалі не мала повноважень передавати спірну земельну ділянку в оренду. 
Крім того, будь-які докази на підтвердження того, що технічна помилка допущена саме у рішенні Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року, а не у договорі договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року, у справі відсутні і ці доводи ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача, які не є доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства.
Твердження заявника про те, що суди не встановили з належних і допустимих доказів розташування спірної земельної ділянки саме за межами села Новоаврамівка Хорольського району Полтавської області, тому висновок про відсутність у відповідної сільської ради права передавати таку земельну ділянку в користування передчасний, касаційний суд відхиляє.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтею 65 ЗК України 1990 року до земель сільського населеного пункту належать усі землі, що знаходяться в межах, установлених для цього пункту в порядку землеустрою. Землі сільського населеного пункту перебувають у віданні сільської Ради народних депутатів. Межі сільських населених пунктів встановлюються і змінюються районною, міською в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів. Використання земель сільського населеного пункту здійснюється відповідно до проектів планіровки та забудови даного населеного пункту. 
Суди попередніх інстанцій у визначеному статтею 89 ЦПК України порядку оцінили подані позивачем докази і встановили місцезнаходження переданої в оренду земельної ділянки за межами села Новоаврамівка Хорольського району Полтавської області. Заявник, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, доказів на спростування цих обставин не надала.
Доводи касаційної скарги переважно зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Посилання у касаційній скарзі на сплив позовної давності, перебіг якої, на думку заявника, розпочався у 2013 році, тобто після набуття ОСОБА_1 земельних ділянок у власність, касаційний суд відхиляє. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні моменти (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це). Тобто важливою є не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.
У справі, де відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. 
Суди встановили, що ОСОБА_1 оформив право власності на земельні ділянки із кадастровими номерами 5324884200:00:023:0005 та 5324884200:00:023:0004 у червні 2013 року. При цьому при внесенні відомостей до Державного земельного кадастру накладення меж земельних ділянок на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ОСОБА_2 , не виявлено і реєстраційні дії проведено. Суди також встановили, що вперше про існування договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року і рішення Новоаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI, на підставі якого цей договір укладено, ОСОБА_1 дізнався у 2016 році після звернення ОСОБА_2 до нього з позовом. Заявник вказані висновки судів попередніх інстанцій не спростувала і переконливих та достатніх доводів на підтвердження існування у позивача об`єктивної можливості дізнатися про порушення раніше не навела. 
Твердження заявника про те, що оспорюваним договором права та інтереси  ОСОБА_1 не порушені, касаційний суд вважає помилковими. 
Так, власнику належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміється як передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання, а правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення.
Перебування земельних ділянок у користуванні заявника на умовах оренди, у тому числі у разі реалізації ОСОБА_2 переважного права на укладення договору оренди на новий строк, обмежує  ОСОБА_1 у повноцінній реалізації правомочностей користування і розпорядження, так як він не зможе ні самостійно використовувати земельну ділянку, ні розпорядитися нею протягом тривалого часу. 
Крім того, ОСОБА_2 оскаржила до суду в іншому процесі право власності позивача на земельні ділянки із кадастровими номерами 5324884200:00:023:0005 та 5324884200:00:023:0004, посилаючись на наявність у неї законного права користування ними.
Оскільки ОСОБА_1 як власник вказаних земельних ділянок не мав жодного волевиявлення на їх передачу в оренду ОСОБА_2 і через існування договору оренди земельної ділянки від 6 липня 2001 року позбавлений можливості у повній мірі реалізувати всі права власника, касаційний суд відхиляє як безпідставні твердження заявника про те, що даний договір прав та інтересів позивача не стосується. 
Доводи касаційної скарги про те, що застосований судами спосіб захисту порушує принцип пропорційності, оскільки позивач має право власності на дві земельні ділянки площею по 2,17 га кожна, у той час як заявника позбавлено права користування земельною ділянкою площею 67 га, не мають правового значення.
Судами попередніх інстанцій, з якими погодився й касаційний суд, встановлено неправомірність передачі заявнику в оренду земельної ділянки площею 67 га, а тому та обставина, що ОСОБА_1 має у власності земельні ділянки значно меншої площі, не спростовує правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову.
Посилання заявника на практику Європейського суду з прав людини, яка вимагає дотримання принципу пропорційності і справедливої рівноваги, помилкові, так як відповідна практика стосується дотримання балансу між інтересами держави та приватними інтересами особи, втручання в які не повинно бути надмірним. Проте у даній справі спір стосується інтересів двох приватних осіб.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про  захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди першої та  апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Щодо поновлення виконання судового рішення
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його дії чи виконання.
Так як касаційна скарга ОСОБА_2  підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює дію рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 4 квітня 2018 року.
Керуючись статтею 400, 410 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 4 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 3 липня 2018 року залишити без змін. 
Поновити дію рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 4 квітня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко М. Ю. Тітов