23.07.20
22-ц/812/1259/20 
Суддя першої інстанції Шаронова Н.О.
Провадження № 22-ц/812/1259/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А 
Іменем України
23 липня 2020 року м. Миколаїв Справа № 759/4619/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Шаронової Н.О., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення в солідарному порядку боргу за договором позики, 

ВСТАНОВИВ:
12 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення в солідарному порядку боргу за договором позики в розмірі 26 132 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 653 392 грн. та складається з суми основного боргу у розмірі 350 000 грн., неустойки у вигляді штрафу - 280 350 грн. та 3% річних - 23 042 грн., а також судових витрат.
Одночасно з пред`явленням позову, ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній зазначав, що 13 лютого 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_2 в борг 14 000 доларів США, строком до 30 грудня 2017 року, які йому на час звернення до суду з даним позовом боржником не повернуті, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися до суду з цим позовом до ОСОБА_2 як боржника та ОСОБА_3 як поручителя.
Обґрунтовуючи заяву послався, що за час досудового врегулювання спору між ним та ОСОБА_2  шляхом усних переговорів, останній вчинив дії з відчуження  автомобіля FIAT DOBLO, 2008 року випуску, що свідчить  про намагання останнього уникнути виконання своїх боргових зобов`язань у випадку задоволення позову, просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на рухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , а саме на: 
- автомобіль вантажний самоскид С1 ГАЗ - САЗ 3507, 1989 року випуску, VIN - ХТН531400К1285776, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
- автомобіль вантажний самоскид С ЗИЛ - ММЗ 554М, 1986 року випуску, VIN - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ;
- автомобіль вантажний самоскид С НОМЕР_4 , 1989 року випуску, VIN – НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 ;
- причіп легковий - В НОМЕР_7 , 2015 року випуску, VIN – НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 .
Крім цього, накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 , а саме на автомобіль легковий седан - ВАЗ 21063, 1992 року випуску, VIN - НОМЕР_10 , реєстраційний номер НОМЕР_11 .
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову у справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
Не погодившись з ухвалою місцевого суду, ОСОБА_1 , оскаржив її в апеляційному порядку, де посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просив скасувати оскаржену ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що між сторонами існує спір щодо повернення боргу, відповідачі є солідарними боржниками та обидва несуть відповідальність за невиконання зобов`язань за договором позики. Вказані заходи забезпечення позову пов`язані з предметом спору та спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову. Сума боргу за договором позики є значною, а тому у заявника існує вірогідність, що рухоме майно може бути відчужено відповідачами іншим особам, відчуження вказаного рухомого майна значно ускладнить відновлення порушених прав позивача та буде підставою для ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду.
Підтверджений факт відчуження транспортного засобу FIAT DOBLO 2008 року випуску, що належав відповідачу, до звернення кредитора до суду свідчить про те, що ОСОБА_2 вчинив дії з відчуження майна з вірогідним умислом уникнути виконання своїх боргових зобов`язань. 
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.
Від сторін надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність та у відсутність їх представників. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, дослідивши письмові докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 7 ст. 319 ЦК України встановлено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відмовляючи в забезпеченні позову арештом на транспортні засоби, суд першої інстанції, виходив із того, що заявник не довів намірів відповідачів відчужити зазначене майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. 
Колегія суддів вважає такі висновки суду правильними, оскільки заявник не довів намірів відповідачів відчужити нерухоме майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову на підтвердження тих обставин, що в подальшому може не виконуватися судове рішення, яким буде задоволено позов, позивач послався на обставину, що до звернення до суду відповідач ОСОБА_2 розпорядився належним останньому транспортним засобом. 
Між тим, такі обставини, не є доказом наміру відповідачів як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 вчинення ними таких дій, які б в подальшому можуть утруднити чи зробити не можливим виконання судового рішення. 
Крім того, як встановлено з позовних вимог ОСОБА_1 предметом спору є боргові зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики, які не виконані відповідачами. У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути саме грошові кошти з відповідачів в солідарному порядку. Отже транспортні засоби, на які заявник просить накласти арешт, не є предметом спору у даній справі, а визначаються як майно, що в подальшому може забезпечити повернення грошового боргу. З огляду на таке, колегія суддів вважає, що у цьому випадку не буде передбачено співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Отже, суд першої інстанції, дійшовши висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, надав правильну оцінку доводам заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням співвідношення інтересу, про захист якого просить позивач, та обґрунтував недоцільність вжиття таких заходів, пославшись на відповідні норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Між тим це не перешкоджає ОСОБА_1 звернутися з аналогічною заявою про забезпечення позову при наявності доказів наміру або дій відповідача, які б могли істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки питання про забезпечення позову вирішено судом першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувала ухвала постановлена з додержанням вимог закону, тому правові підстави для її скасування відсутні. 
Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню у касаційному порядку.
Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.