Справа № 352/51/19 
Провадження № 22-ц/4808/655/20 
Головуючий у 1 інстанції Гургула В. Б. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.
               секретаря                        Турів О.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 03 березня 2020 року, в складі судді Гургули В.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати та моральної шкоди.
Заявлений позов обґрунтовував тим, що він працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді монтажника з 02.10.2017 року. З цього часу йому нараховували, але не виплачували заробітну плату. Згідно довідки, яка була видана йому за місцем роботи за період з 02.10.2017 року по 28.09.2018 року відповідачем нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 43043,00 грн.
27.09.2018 року він написав заяву про звільнення за угодою сторін і надав трудову книжку для відповідного запису, однак у вказаний день його не було звільнено, а 13.10.2018 року на поштову адресу за місцем його проживання прийшов наказ від 28.09.2018 №1 про звільнення його з роботи за угодою сторін. 27.10.2018 року він отримав переказ в розмірі 3425 грн. 35 коп., а також лист від ОСОБА_3 , в якому вказано, що переказ грошей - це належні йому зарплата та відпускні. 
14.11.2018 року позивач отримав повідомлення про необхідність з`явитися за адресою: АДРЕСА_1 « АДРЕСА_2 » для отримання розрахункових коштів та підписання особистої картки, однак з`явившись за вказаною адресою йому було повідомлено, що всі належні йому виплати проведені.
ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідач не виплатив належну йому заробітну плату, не провів з ним повного розрахунку при звільненні, такими діями заподіяв йому моральну шкоду, просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 108198 грн та моральну шкоду - 100000 грн. 
Уточнюючи позовні вимоги, позивач у заяві від 03.02.2020 року просив стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_3 на його користь заборговану йому заробітну плату за період роботи з 02.10.2017 року по 28.09.2018 року в сумі 42727,97 грн; компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 02.10.2017 по 28.09.2018 в сумі 3155,76 грн; суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (тобто з дня наступного, що йде за днем звільнення і по день ухвалення судового рішення у справі), виходячи з розміру його середньоденного заробітку, який становить 169,22 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку із порушенням термінів її виплати в сумі 4789,46 грн; суму понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Рішенням Тисменицького районного суду від 03 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, необ`єктивним, упередженим, таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
       Апелянт зазначив, що суд першої інстанції проігнорував обставини та факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, а саме постановою Тлумацького районного суду від 26 грудня 2018 року по справі №353/1164/18 про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 41 КУпАП та рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року по справі №0940/2452/18 за позовом ФОП ОСОБА_2 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Судами встановлено, що ФОП ОСОБА_2 не виплачував заробітну плату монтажнику ОСОБА_1 з жовтня 2017 по серпень 2018 року, звільнив останнього з 28.09.2018 року, проте розрахункові кошти ОСОБА_1 не отримував по 31.10.2018 року, проте середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку не нарахував та не виплатив. Суд дійшов висновку, що надані ОСОБА_2 акти про отримання ОСОБА_1 коштів та відмову від підпису у платіжних відомостях не є беззаперечними доказами виплати цьому робітнику відповідних коштів.
       Суд не надав оцінки акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ІФ1966/47/АВ від 31.10.2019 року, складеного Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, який було підписано ОСОБА_2 без будь-яких зауважень та заперечень.
       Апелянт вважає, що суд безпідставно відобразив у рішенні покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як належні та допустимі докази виплати апелянту заробітної плати, в той час як вказані свідки давали суперечливі покази, плутались у свідченнях, називали позивача шахраєм, що слід розцінювати як упереджене ставлення. Крім того свідок ОСОБА_4 є дружиною відповідача, тобто зацікавленою у дачі таких показів.
       Суд дійшов хибного висновку про те, що складені ОСОБА_2 акти про відмову ОСОБА_7 від підпису у відомостях про виплату заробітної плати, є доказами виплати заробітної плати, а також те, що ОСОБА_3 надіславши йому у жовтні 2018 року поштовий переказ на суму 3425,35 грн провів з ним повний розрахунок. 
Апелянт просить скасувати рішення Тисменицького районного суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
       Представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_8 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на необґрунтованість вимог апеляційної скарги.
У відзиві зазначив, що рішенням Івано-Франківського окружного суду від 19.06.2019 року по справі №0940/2452/18 позов ФОП ОСОБА_2 до Управління Держпраці Івано-Франківської області задоволено та скасовано постанову про накладення штрафу №0940/47/АВ/ПТ1/3Б-«ФС від 22.11.2018 року.
       Факт отримання апелянтом заробітної плати підтверджується довідкою про доходи від 12.10.2018 року №2, яка видана законному представнику скаржника на підставі заяви та отримана ним 12.10.2018 року, про що свідчить особистий підпис про отримання на довідці; довідкою ГУ ДФС в Івано-Франківській області щодо відсутності заборгованості зі сплати єдиного внеску; податковими звітами про суми утриманого податку за формою 1ДФ, де вказано, що у відповідача у зазначений звітний період працювала за трудовим договором одна особа.
       Зазначає, що законодавчо не закріплено алгоритм дій роботодавця при умисному ухиленні працівника від отримання остаточного розрахунку, а з огляду на ухилення скаржника протягом усього строку працевлаштування від підписання будь-яких документів є підстави стверджувати, що дії стосовно неотримання остаточного розрахунку є умисними.
       Відповідач просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
       Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 – ОСОБА_8 заперечив доводи апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вищезазначеним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав докази виплати позивачу сум, належних йому при звільненні та докази виплат заробітних плат у період роботи з 02.10.2017 року по 28.09.2018 року.
Однак із таким висновком суду не можна погодитись з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02.10.2017 прийнятий на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на посаду монтажника відповідно до наказу №2 від 02.10.2017 року, що підтверджується копією трудової книжки (т. 1 а.с. 17)
Згідно наказу №1 від 28.09.2018 року    ОСОБА_1 з 28.09.2018 року звільнений з роботи відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, на підставі поданої ним заяви від 27.09.2018 року. (т.1 а.с. 20, 23).
Між сторонами виник спір щодо виплати нарахованої позивачу ОСОБА_1 заробітної плати за весь час його роботи на посаді монтажника у ФОП ОСОБА_2 .
Як убачається із довідок про доходи, виданих ФОП ОСОБА_2 від 19.04.2018 року та від 12.10.2018 року заробітна плата ОСОБА_1 за період з 02.10.2017 по 31.03.2018 року становила 20769 грн та за період з 01.04.2018 року по 28.09.2018 року становила 25384,32 грн та зазначено, що затримок по заробітній платі не було (т. 1 а.с.153-154).
Із представлених відповідачем копій платіжних відомостей на видачу авансу та видачу заробітної плати вбачається, що підпис ОСОБА_1 про отримання таких відсутній. (т.1 а.с.137-140).
Згідно ряду копій актів, ОСОБА_1 від підпису про отримання авансу та заробітних плат відмовлявся (т.1 а.с.115-136).
Встановлено також, що після звільнення ОСОБА_1 отримав від відповідача грошовим переказом кошти у сумі 3425,53 грн належні йому виплати при звільненні (т. 1 а.с. 26).
Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 115 Кодексу законів про працю України (надалі також - КЗпП України) заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Згідно частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Тому відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, оскільки спір щодо виплати належних позивачеві сум (заробітної плати) вирішено на його користь частково, розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки вирішує суд, який виносить рішення по суті спору, за період з наступного дня після звільнення по день ухвалення судового рішення по суті спору.
Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не представлено належних доказів того, що позивачу ОСОБА_1 за період його роботи на посаді монтажника була виплачена заробітна плата. 
Надані відповідачем акти про отримання ОСОБА_1 коштів та відмову від підпису у платіжних відомостях на виплату заробітної плати та авансу, не є належними доказами виплати позивачу нарахованої заробітної плати.
Не можуть також слугувати доказом виплати ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 заробітної плати і надані суду податкові розрахунки сум доходу №1 ДФ, довідка про доходи ОСОБА_1 , довідка про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску, оскільки такі документи підтверджують нарахування заробітної плати, нарахування і сплату податків (обов`язкових платежів), однак не підтверджують фактичну виплату заробітної плати. Натомість, у документі, який засвідчує фактичне отримання (не отримання) коштів - платіжних відомостях про виплату заробітної плати (авансу),  відсутній підпис ОСОБА_1 про отримання відповідних сум.
З огляду на встановлені обставини справи, а саме нарахованої позивачу за період роботи на посаді монтажника у ФОП ОСОБА_2 заробітної плати у сумі 46153,32 грн та отримання ним згідно грошового переказу 3425,53 грн розрахунку при звільненні, сума заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 становить 42727,79 грн.
Вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованими, оскільки сума компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3046,32 грн нарахована згідно довідки про заробітну плату у вересні 2018 року, а саме нараховано всього 6769,32 грн, з яких заробітна плата 3723 грн. та 3046 грн компенсація за невикористану відпустку. 
Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить із того, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу заробітної плати, право позивача на яку оспорювалось та не визнавалось відповідачем, отже наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує обставини справи, дії працівника, який за період роботи не звертався з вимогою виплати заробітної плати, пред`явив таку вимогу тільки після звільнення з роботи, часткової виплати належних позивачу сум при звільненні, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким що відповідатиме обставинам справи, що мають юридичне значення визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7446 грн - середнього заробітку за два місяці.
Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).
За приписами статті 3 Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Таким чином, на користь позивача підлягає до стягнення компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, що становить: за жовтень 2017 року 3200*18%=576; листопад 2017 року 3200*16.9%=540,8; грудень 2017 року 3200*14.2%=454,4; січень 2018 року 3723*14,1%=524,94; лютий 2028 року 3723*13.1%=487,71; березень 2018 року 3723*10,3%=383,47; квітень 2018 року 3723*11%=409,53; травень 2018 3723*11%=409,53; червень 2018 року 3723*11%=409,53; липень 2018 3723*10,2%=379,75; серпень 2018 року 3723*10,2%=379,75; вересень 2018 року 3723*9,7%=361,13, а всього 5316,54 грн .
Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення його трудових прав, то такі були заявлені ним у первісно поданому позові, натомість у заяві про уточнення позовних вимог від 13.02.2020 року, у якій позивач виклав свої позовні вимоги у новій редакції, позовна вимога про стягнення моральної шкоди відсутня, в апеляційній скарзі апелянт просив задовольнити його позов у повному обсязі, однак доводів щодо неправомірності рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди апелянтом не наведено.
Беручи до уваги, те, що позивачем на підтвердження позовних вимог про заподіяння йому діями відповідача моральної шкоди не представлено суду належних доказів, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог норм матеріального права, що відповідно до положень ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.
Питання судових витрат суд вирішує  відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі  117,90 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тисменицького районного суду від 03 березня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ФОП ОСОБА_2  ( код ЄДРПОУ  НОМЕР_1 ,  АДРЕСА_3 )  на користь ОСОБА_1  ( НОМЕР_2 , проживаючого АДРЕСА_4 )  заборгованість по заробітній платі за період з 02.10.2017 року по  28.09.2018 року у сумі 42727,79 грн  (сорок дві тисячі сімсот двадцять сім гривень 79 копійок), середній заробіток  за весь час затримки по день фактичного розрахунку  7446 грн (сім тисяч чотириста сорок шість гривень); компенсацію  втрати частини заробітної плати у зв`язку  з порушенням термінів її виплати в сумі 5316,54 грн (п`ять тисяч триста шістнадцять гривень 54 копійки);  понесені судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 117,90 грн (сто сімнадцять гривень 90 копійок).
В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин
Л.В. Ясеновенко