Ухвала
Іменем України    
    
13 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 265/4618/15-ц
провадження № 61-11196ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренко Євгеном Сергійовичем, на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2020 року у складі судді Козлова Д. О., та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2020 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю., Принцевської В. П., у справі за скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на бездіяльність держаного виконавця, зацікавлені особи: ОСОБА_1 , Лівобережний відділ державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,
ВСТАНОВИВ:
У  березні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.
Скарга мотивована тим, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 19 червня 2018 року, з ОСОБА_1 на користь заявника була стягнута заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року у розмірі 393 650,46 грн, внаслідок чого позивачу видано виконавчі листи. 21 грудня 2018 року, за заявою стягувача постановою державного виконавця Лівобережного відділу ДВС у м. Маріуполі Чепурної Т. С. відкрито виконавче провадження за № 57951705. Станом на 19 березня 2020 року рішення суду від 19 червня 2018 року про стягнення з  ОСОБА_1 боргу не виконано, дії щодо примусового виконання не проводяться, заходи примусового виконання не здійснюються, незважаючи на наявність у власності боржника квартири АДРЕСА_1 . Вважає, що державним виконавцем, Чепурною Т. С. , не дотримано статей 13, 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не вчинено дій зі своєчасного виконання рішення, не арештовано, не описано та не звернуто стягнення на нерухоме майно, належне боржнику, не проведені інші дії для повного виконання рішення суду. Державний виконавець проігнорував вимоги «Інструкції з організації примусового виконання рішень», бо не вжив заходів з розшуку майна боржника, на яке можна звернути стягнення, чим допустив протиправну бездіяльність. На підставі викладеного банк просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2020 року, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, у задоволенні скарги АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.  
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що дії державного виконавця вчинені з додержанням Закону України «Про виконавче провадження». 
АТ КБ «Приватбанк» подало 28 липня 2020 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Сокуренко Є. С., на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2020 року. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої інстанції та апеляційним судом не було враховано, що дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».  Державний виконавець не перевірив, а суди не встановили, чи користується боржник квартирою АДРЕСА_1 , як місцем постійного проживання, чи є у боржника інше нерухоме майно, та чи дійсно боржник заперечує проти примусового звернення стягнення на нерухоме майно, чи дійсно таке майно виступає як забезпечення зобов`язань саме за споживчим кредитом, а не будь-яким іншим, чи підпадає воно під визначення статті 5 Закону України «Про іпотеку», лише за відсутності таких обставин можливе застосування відповідного закону, що тимчасово забороняє звертати стягнення на нерухоме майно. Судом апеляційної інстанції помилково застосовано норму права, а саме статтю 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Майно боржника не було арештовано, описане та не передано на реалізацію в порядку встановленому законом, чим порушено права стягувача.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (частина перша статті 447 ЦПК України).
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на примусовому виконанні Лівобережного ВДВС у м. Маріуполі з 20 грудня 2018 року перебуває виконавче провадження за № 57951705 з примусового виконання виконавчого листа № 265/4618/15-ц від 30 липня 2018 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 18 червня 2007 року у розмірі 18 745,26 доларів США, що за курсом НБУ становить 393 650,46 грн, а також судові витрати у розмірі 3 611,98 грн, а всього - 397 262,44 грн, за яким 21 грудня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржника.
За інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що боржнику належить квартира АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном та перебуває в іпотеці в АТ КБ «Приватбанк».
Згідно інформації з Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 , починаючи з 7 серпня 2007 року.
В рамках вказаного виконавчого провадження 14 листопада 2019 року державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 та направлена на виконання до бухгалтерії ПрАТ «ММК ім. Ілліча», за місцем роботи боржника.
Крім цього на запити державного виконавця за інформацією Головного управління Держпраці у Донецькій області, Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Держпродспоживслужби в Донецькій області, Державної служби Морського та річкового транспорту України, Територіального сервісного центру МВС № 1441 та Маріупольського об`єднаного Управління ПФУ Донецької області - будь-яке майно, зареєстроване за боржником відсутнє, пенсію ОСОБА_1 не отримує.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що постановою від 21 грудня 2018 року державним виконавцем накладено арешт на рухоме та нерухоме майно.
Вказана постанова спрямована на адресу державного реєстратора, який здійснив заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Інше майно рухоме або нерухоме, згідно відповіді держреєстратора за боржником не зареєстроване. Інформація про відсутність у власності боржника іншого майна підтверджена відповідями Головного управління Держпраці у Донецькій області, Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Держпродспоживслужби в Донецькій області, Державної служби Морського та річкового транспорту України, Територіального сервісного центру МВС № 1441 та Маріупольського об`єднаного Управління ПФУ Донецької області.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 серпня 2019 року у справі № 922/94/19 зазначено, що «згідно статті 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб`єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 43 - 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». Водночас державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (стаття 26 Закону України «Про виконавче провадження»).».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц зазначено, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.»
Суди встановили, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню на час дії мораторію, встановленого Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII.
Встановивши, що державний виконавець діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення скарги.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренко Євгеном Сергійовичем, на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2020 року у складі судді Козлова Д. О., та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2020 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю., Принцевської В. П., у справі за скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на бездіяльність держаного виконавця, зацікавлені особи: ОСОБА_1 , Лівобережний відділ державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                             І. О. Дундар 
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков 
 
                                                                                               В. І. Крат