Постанова  
Іменем України
01 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 465/1164/16-ц (305/1164/16-ц)
провадження № 61-34922св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,  
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року у складі  судді Масендич В. В., постанову Апеляційного суду Львівської області                            від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О.,                         Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року, постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла  до 08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                            ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2012 року ОСОБА_2   позичив у ОСОБА_1   та отримав особисто в борг 625 000 чеських крон,  зобов`язавшись повернути ці кошти позивачу не пізніше ніж до 01 лютого 2013 року. Вказане підтверджується відповідною розпискою відповідача.
У вказаний строк відповідач борг не повернув. На прохання позивача про сплату боргу відповідач звернувся із зустрічним проханням продовжити строк повернення боргу на певний час, на що позивач погодився. В подальшому відповідач знову звернувся з проханням продовжити строк повернення боргу ще на один рік.
Позивач зазначає, що 23 травня 2016 року сплив останній погоджений термін сплати боргу. На прохання позивача виконати взяті на себе зобов`язання та повернути борг ОСОБА_2 повідомив позивача, що він борг не буде повертати, оскільки в нього немає коштів.
На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 суму  775 840,84 грн заборгованості за розпискою, з яких                    695 883,13 грн - сума основного боргу та 73 067,71 грн - 3% річних від простроченої суми за три з половиною роки прострочення виконання грошового зобов`язання, а також сплачений судовий збір в розмірі 6 890 грн та інші судові витрати в розмірі 75 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року                у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в цій справі наявний іноземний елемент, а тому на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, поширюється Закон України «Про міжнародне приватне право». 
Суд зазначив, що з урахуванням положень пункту 16 частини першої статті 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» та встановлених судом обставин, за відсутності відповідної згоди сторін договору про вибір права, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки правочин (а саме - складання та підписання розписки від 23 жовтня 2012 року) більш тісно пов`язаний з правом Чеської Республіки - держави, де такий правочин укладено, позивач як позикодавець в обґрунтування позовних вимог на норми права Чеської Республіки не посилався, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову.  
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_1 в позовній заяві свої вимоги обґрунтовував нормами матеріального права України, а не нормами матеріального права Чеської Республіки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди попередніх інстанцій  не звернули уваги на те, що відповідно до Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах (ратифіковано Законом N 2927-III ( 2927-14 ) від 10.01.2002, ВВР, 2002, N 23, ст.147) у статті  18 зазначено, що документи, складені або засвідчені  компетентним  органом однієї  Договірної  Сторони та підтверджені підписом уповноваженої особи  й  офіційною  печаткою,  є  дійсними  на  території  другої Договірної   Сторони   без   подальшого  засвідчення.  Те  ж  саме стосується і засвідчення підпису громадянина, копій і перекладів документів, засвідчених компетентним органом. Документи,  про які йдеться у пункті 1 цієї статті,  мають однакову доказову силу на територіях обох Договірних Сторін.
Крім того, факт отримання коштів та надання позивачу розписки                   відповідач ОСОБА_2 підтвереджує та визнає, а відповідно до статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) та статті 82 ЦПК України (у редакції, чинній на момент винесення рішення судом апеляційної інстанції) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
Позивач також зазначив, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для підготовки наукового висновку щодо застосування норм права до обставин, що мають місце у цій справі.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до позовної заяви, строк повернення суми у розмірі 625 000 чеських крон  не пізніше, ніж до 01 лютого 2013 року. Такий строк встановлений лише розпискою, наданою позивачем, іншого терміну не зафіксовано договором та/або додатком до нього. Тому, на думку заявника, позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин, що є підставою для відмови у позові.
У запереченні на відзив відповідача ОСОБА_1 вважає аргументи відповідача безпідставними, просить задовольнити його касаційну скаргу. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що позивач до позовної заяви додав копію розписки про отримання грошей на чеській мові. 
За із змістом україномовного тексту розписки: «Я підтверджую цією розпискою, що сьогодні я позичив від: ОСОБА_1 , персональний номер НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , грошову суму: 625 000 чеських крон. Я зобов`язуюсь повернути вищенаведеній особі цю суму у власні руки не пізніше ніж до 01.02.2013 року. м. Мост, 23.10.2012 р . ОСОБА_2 - підпис, персональний номер 700714/9996, вул. У Вєжових Дому 2946/5, 434 01 м. Мост».
Відповідно до україномовного тексту вказаної розписки: «засвідчення - легалізація: порядковий номер в книзі засвідчень О 1521/2012. Засвідчую, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , особа, якого була встановлена по дійсному офіційному посвідченню, власноручно підписав цей документ в моїй присутності. м. Мост,                      23.10.2012 р. ОСОБА_5 , вповноважена нотаріусом - Магістром Аленою Заградніковою». «Засвідчення: засвідчую, що ця копія, яка складається з 1 листа, дослівно відповідає документу, з якого вона була зроблена і який складається з 1 листа. Юрист Ярослава Мала - нотаріус                        м. Мост».
Установлено, що нотаріально завірена розписка від 23 жовтня 2012 року                 про отримання ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_1 625 000 чеських крон складена на території м. Мост Чеської Республіки.
Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2016 року направлено справу № 305/1164/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу для розгляду за територіальною підсудністю до Франківського районного суду міста Львова.
Установлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_4 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню  з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовною заявою та розгляду справи судом першої інстанції) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України у вищевказаній редакції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 414 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Аналогічні приписи містяться у статті 497 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції). 
У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 414 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).
Визначення поняття «іноземний елемент» наведено у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:
- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;
- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;
- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.
Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини.
Стаття 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначає загальні правила підсудності судам України справ з іноземним елементом.
Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
За правилами статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
Крім того, пунктом 5 статті 48 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, ратифікованого Законом України N 2927-III від 10.01.2002 року, встановлено, що справи  з  вирішення  спорів,  що  виникають  з договірних відносин, є компетентним вирішувати  орган юстиції тієї Договірної Сторони,  на  території якої має місце проживання,  перебування чи знаходження відповідач або знаходиться спірне нерухоме майно.
При таких обставинах суд першої інстанції, з яким погодився  суд апеляційної інстанції, з огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» правильно виходив із того, що в даній справі наявний іноземний елемент, оскільки юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Відтак на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про міжнародне приватне право».
Разом із тим, суди попередніх інстанцій прийняли до провадження та розглянули вказаний позов ОСОБА_1 , оскільки сторони у спорі (позивач та відповідач) є громадянами України, місце їх реєстрації - Україна. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що за відсутності відповідної згоди сторін договору про вибір права, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, позивач як позикодавець, в порушення приписів пункту 16 частини першої статті 44 вказаного Закону в обґрунтування позовних вимог на норми права Чеської Республіки не посилався, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову.  
Разом із тим, суди вважали, що ухвалення судового рішення із самостійним застосуванням судами норм матеріального права Чеської Республіки призвело б до зміни підстав для правового обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 з ініціативи самого суду, що є недопустимим.
Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можливо з наступних підстав.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.
Разом із тим, пунктами 1, 2 статті 48 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах встановлено, що правовідносини,   що   виникають  в  результаті  укладення договорів, регулюються  законодавством,  яке  обирається за згодою їхніх учасників. Якщо   учасники   не  змогли  домовитися,  ці  відносини регулюються  законодавством  тієї Договірної Сторони, на території якої  було  укладено  договір,  за винятком випадків, передбачених пунктом 3 цієї статті (вирішення спору стосовно нерухомого майна).
 
Чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України (стаття 10 ЦК України).
Установлено, що нотаріально завірена розписка від 23 жовтня 2012 року                 про отримання ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_1 625 000 чеських крон складена на території м. Мост Чеської Республіки. Тобто договір було укладено на території вказаної держави.
При таких обставинах, оскільки учасники не  змогли  домовитися щодо законодавства, яким регулюються спірні правовідносини,  ці  відносини регулюються  законодавством  Чеської Республіки, на території якої  було  укладено  договір.
Згідно з пунктом 16 частини першої статті 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є позикодавець - за договором позики.
У своєму позові ОСОБА_1 на правові норми Чеської Республіки не посилається.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи місцевим судом, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Аналогічна норма міститься у статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом.
У той же час, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 у справі № 917/1739/17 (провадження                 12-161гс19) та від 25 червня 2019 у справі № 924/1473/15 (провадження                    № 12-15гс19).
Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу.
При цьому необхідно мати на увазі, що сам по собі факт того, що позивач на обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми матеріального права, не може бути підставою для відмови у позові.
Проте місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню. 
Разом із тим, при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган повинен встановити зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів (частини перша, друга статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Крім того, суд, відповідно до приписів частини третьої статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», частини п`ятої статті 12 ЦПК України,  при розгляді справи повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, їхправо подавати документи, що підтверджують зміст відповідних норм права іноземної держави, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.
При цьому, судам необхідно мати на увазі, що якщо зміст норм права іноземної держави в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті  заходи, то частина четверта статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» дозволяє до спірних правовідносин застосовувати право України.
Також встановлено, що, відмовляючи у задоволенні позову, суди, всупереч завданням цивільного судочинства, обставини, що мають істотне значення для розгляду справи по суті спору, у повній мірі не встановили, наявні докази не дослідили. 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
При таких обставинах Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оскільки порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції унеможливили вирішення спору по суті, отже у цій справі не виконано завдання правосуддя, Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки особа, яка звертається до суду із позовом, вправі очікувати вирішення її справи судом в порядку, визначеному процесуальним законом.
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За викладених обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 30 жовтня  2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
Наведені ОСОБА_1 аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему та мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому в задоволенні клопотання заявника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити. 
Керуючись статтями 400, 403, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити. 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року, постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                                               С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун