ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 524/536/17
адміністративне провадження № К/9901/22480/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О. Р.,
суддів - Кашпур О. В., Шевцової Н. В.
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №  524/536/17 
за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.  Кременчука про визнання бездіяльності протиправною, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука від 10 квітня 2017 року, ухвалену у складі: головуючого судді Кривич Ж.Л., та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року, постановлену у складі: головуючого судді Дюкарєвої С.В., суддів Жиглія С.П., Перцової Т.С.,

УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради міста Кременчука Полтавської області (далі - відповідач) із вимогами:
1.1.  визнати неправомірною бездіяльність відповідача в частині невиплати йому у 2009 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати, як визначено в колективному договорі на 2006-2009 роки; 
1.2.  зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому за 2009 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати; 
1.3.  зобов`язати відповідача надати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дати набрання судовим рішенням законної сили.
2. Адміністративний позов обґрунтовано тим, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати, згідно з умовами колективного договору, укладеного між відповідачем і трудовим колективом, мала обов`язковий та безумовний характер.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 08 жовтня 2002 року по 20 червня 2010 року працював у Виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області.
4. 15 травня 2006 року на Загальних зборах профспілкового комітету Виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м.  Кременчука та Автозаводської районної Ради м.  Кременчука було прийнято колективний договір на 2006-2009 роки, пунктом 5.3 якого передбачено, що в разі наявності коштів адміністрація зобов`язується надавати матеріальну допомогу працюючим у розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем.
5. Позивач із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік до відповідача не звертався.
6. Уважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік, позивач звернувся до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
7. Постановою Автозаводського районного суду міста Кременчука, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30  травня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
8. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань виплачується на підставі обґрунтованої заяви, з якою позивач не звертався.
9. З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність позивачем протиправної бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
10. Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення судів попередніх інстанції були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.
11. На обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначає, що передбачений колективним договором обов`язок роботодавця виплатити працівникові матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань є безумовним.
12. Єдиним виключенням з цього правила є відсутність у роботодавця коштів для цієї мети.
13. Позивач наполягає, що під час розгляду справи відповідач доказів відсутності у нього коштів для виплати указаної допомоги за 2009 рік не надав.
14. З урахуванням викладеного позивач доводить, що правових підстав не виплачувати йому матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік у відповідача не було.
15. Касаційна скарга обґрунтована тим, що роботодавець, узявши на підставі відповідного колективного договору на себе зобов`язання надавати матеріальну допомогу, у разі наявності коштів, зобов`язаний її виплатити. Позивач наполягає на тому, що відповідачем не було підтверджено належними доказами факт відсутності у нього коштів на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
16. У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначив, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно встановив обставини, що мають значення для розгляду справи, і правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим підстав для скасування їхніх рішень немає.
17. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
18. 15 грудня 2017 року, у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.
19. 14 лютого 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
20. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Бевзенку  В.М., суддям Данилевич  В.М., Шарапі В.М.
21. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 28 квітня 2020 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
22. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській  О.  Р., суддям Кашпур  О.  В., Шевцовій  Н. В.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
23. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №?2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
24. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
25. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані й розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
26. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.
27. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 15 січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
28. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом України від 15 січня 2020 року №  460-IX.
29. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
30. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року №2493-III умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.
31. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 липня 1993 року №3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
32. Відповідно до абзацу другого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09 березня 2006 року №268 (далі - Постанова №268) умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування, виходячи з умов оплати праці, установлених для державних службовців відповідних категорій і схем посадових окладів згідно з додатками 48-54 і 57.
33. За змістом статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
34. Підпунктом 3 пункту 2 Постанови №268 керівникам органів, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).
35. Відповідно до пункту 8 Постанови №268 видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів.
VI. Позиція Верховного Суду
36. З аналізу викладених положень чинного законодавства випливає, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань надається особі, яка має обґрунтовану підставу для її отримання, та не може самостійно подолати обставини, що виникли не з її вини.
37. Особи, які проходять службу в органах місцевого самоврядування мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, указуючи при цьому будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.
38. Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових потреб може виникнути в особи, що проходить службу в органах місцевого самоврядування, тому саме вона має ініціювати питання про надання такої допомоги. Надання допомоги повинно мати достатнє підґрунтя, а вияв та заявлення потреби реалізується шляхом подання заяви довільної форми.
39. Таким чином, умовою виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань є ініціатива особи.
40. Аналогічну правову позицію в тотожних правовідносинах було висловлено Верховним Судом у постановах від 22 березня 2018 року у справі №524/533/17, від 18  вересня 2019 року у справі №524/2278/17, від 21 листопада 2019 року у справі №524/2275/17, від 11 червня 2020 року у справі №524/2277/17 і Суд не знаходить підстав для відступу від неї під час розгляду цієї справи.
41. Як установлено судами попередніх інстанцій, із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік позивач до відповідача не звертався.
42. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що позивач не виявив ініціативи щодо отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку з чим у відповідача не виникло обов`язку для її виплати.
43. З цих же підстав Суд відхиляє аргументи позивача про те, що відповідач зобов`язаний був виплатити таку допомогу при звільненні.
44. З урахуванням викладеного Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необґрунтованість позовних вимог та про відсутність підстав для їхнього задоволення.
45. Положеннями частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08  лютого 2020 року) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
46. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08  лютого 2020 року) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
47. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08  лютого 2020 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
48. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування чи зміни відсутні.
VII. Судові витрати
49. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
50. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
51. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
52. Постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука від 10 квітня 2017  року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі №524/536/17 залишити без змін.
53. Судові витрати не розподіляються. 
54. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    Н.В. Шевцова