ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
і м е н е м   У к р а ї н и

30 червня 2020 року м. Херсон
справа № 653/1986/19
провадження №22-ц/819/983/20
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В., 
суддів: Пузанової Л.В., 
Чорної Т.Г., 
секретар  Геленко А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Крапівіної О.П. від 02 березня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
встановив:
У червні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.04.2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 29 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 договору, який складається з підписаної відповідачем анкети – заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві. 
В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2019 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 227 952 грн. 55 коп., яка складається з: 2 700 грн. – заборгованість за кредитом, 220 445,36 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 807,17 грн. – за пенею та комісією.
Зазначає, що банк, як кредитодавець, на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, а тому до стягнення заявив заборгованість в сумі 126 245,24 грн., яка складається з: 2 700,02 грн. – заборгованість за кредитом, 123545,22 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом з 02.04.2009 року по 31.07.2018 року, та яку просив стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати.
Рішенням Генічеського районного  суду  Херсонської області   від 02 березня  2020 року позов акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість в сумі 2700 грн. 02 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Суд обґрунтував рішення тим, що у заяві позичальника від 02.04.2009 року не зазначена процентна ставка, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані позивачем до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку; витяг з Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. 
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надані позивачем, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору шляхом підписання заяви-анкети.
Також, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ "Приватбанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості в сумі 2700 грн. 02 коп та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" просить рішення Генічеського районного суду Херсонської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги банку задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Посилається на те, що суд першої інстанції не надав оцінку тому, що підписані відповідачем заява позичальника та довідка про умови кредитування, додані до позовної заяви містять в собі визначення відсоткової ставки, а саме базова відсоткова ставка – 2,5% в місяць.
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить апеляційну скаргу АТ КБ «Приват банк» відхилити, застосувати до вимог банку про стягнення заборгованості в сумі 126 245, 24 грн. за договором б/н від 02.04.2009 року строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень посилається на те, що суд першої інстанції не надав оцінку його заяві про застосування строку позовної давності, враховуючи те, що договір був укладений 02.04.2009 року та кредитну картку на заміну простроченої він не отримував. Посилається на те, що строк дії картки три роки та операції по рахунках картки строк дії якої закінчений є унеможливленим. Вважає, що судове рішення оскаржене апелянтом в частині є законним та обґрунтованим. 
Заслухавши доповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором № б/н від 02.04.2009 року в сумі 2700 грн. 02 коп. ніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку” № 12 від 24.10.2008 року, згідно яких у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного розгляду справи є рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за кредитним договором. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення відсотків за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 02.04.2009 року не зазначена процентна ставка, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані позивачем до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надані позивачем, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору шляхом підписання заяви-анкети.
       Колегія суддів  не погоджується із висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 02.04.2009 року відповідач підписав документ, який за своєю формою і змістом є заявою, та в якому зазначено, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. Також, в цей же день відповідачем підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
       Як вбачається з наданих доказів, як в заяві так і в довідці зазначена базова процентна ставка по кредиту 2,5 відсотків на місяць ( нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів на рік) / а.с.7 зв.с, ас.с.8/.
Отже, наявні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неузгодженість між сторонами відсоткової ставки за користування кредитними коштами.
       Проте, суд першої інстанції не надав належної оцінки вищенаведеним доказам, наданим позивачем.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами, розмір яких, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, узгоджений сторонами в заяві та довідці про умови кредитування.
       Проте, наведені позивачем докази в обґрунтування вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами залишилися поза увагою суду першої інстанції.
Разом тим, ОСОБА_1 в суді першої інстанції, не спростовуючи нараховану банком до стягнення суму заборгованості по процентах за користування кредитними коштами, заявив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що кредитний договір, за яким він отримав кредитну картку укладений 02.04.2009 року, та строк дії кредитної картки не перевищував три роки: до квітня 2013 року, а отже звернення до суду з позовом 13.06.2019 року, унеможливлює стягнення заборгованості за пропуском строку позовної давності.
       Суд першої інстанції обставинам, зазначеним ОСОБА_1 , оцінки не надав.
Як вбачається з матеріалів справи, банк використовуючи право відповіді на відзив, надав суду першої інстанції другий договір укладений з відповідачем у виді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 17.12.2011 року/ а.с.49/ та виписки по рахункам, які свідчать про рух коштів за договором від 02.04.2009 року та за договором від 17.12.2011 року.
Надана банком довідка, що відповідачем згідно кредитного договору б/н від 02.04.2009 року отримано картки № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 11.2015 року / а.с.44/ з урахуванням наданих ним виписок по рахункам свідчить про те, що за договором від 02.04.2009 року рух коштів здійснювався за карткою № НОМЕР_1 , а за договором від 17.12.2011 року рух коштів здійснювався за карткою № НОМЕР_2 . 
Отже, видача іншої кредитної картки в межах договору від 02.04.2009 року зі строком її дії, який би був в межах строку звернення до суду, позивачем не доведена, а твердження представника банку, наведені суду першої інстанції про строк позовної давності в 50 років не ґрунтується на нормах матеріального права, оскільки така умова договору сторонами в установленому законом порядку не підписана ( ч.1 ст. 259 ЦК України). 
Відповідно до вимог статей 256, 257 ЦК України, позовна давність – це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       За роз`ясненнями, викладеними у ч.3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Таким чином, наведений вище виклад обставин справи та норми матеріального права, враховуючи обгрунтованість вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, надавали суду підстави для відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами за пропуском строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про наявність у банку права нараховувати проценти внаслідок їх визначення сторонами у письмових документах, ґрунтуються на нормах ст. 1048 ЦК України, проте стягненню вони не підлягають за пропуском строку позовної давності.
Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором б/н від 02.04.2009 року за пропуском строку позовної давності.
На підставі викладеного, ст.ст. 526,1054,1056-1,1048, 256,257 ЦК України, керуючись ст.ст. 367, ст. 374,  ст. 376, 382 ЦПК України,  суд,
постановив:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково. 
Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити нове.
       У задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором б/н від 02.04.2009 року відмовити за пропуском строку позовної давності.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий  І.В.Склярська 

Судді:  Л.В.Пузанова 

Т.Г.Чорна

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2020 року.

Суддя:  І.В.Склярська