ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2912/20 Справа № 183/7160/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 55
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргоюОСОБА_1 
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 10 березня 2006 року по 12 жовтня 2018 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 
Відповідно до наказу № 147-к/тр від 12 жовтня 2018 року її звільнено з роботи за згодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. 
Вважає звільнення незаконним, оскільки написання заяви про звільнення зумовлено психологічним примусом, з певними погрозами керівництва підприємства, оскільки не мала наміру писати заяву про своє звільнення, та не мала наміру змінювати місце роботи. 
Зазначає, що вона не працює та позбавлена можливості заробляти собі на життя. Трудову книжку отримала лише 15 жовтня 2018 року, тому протягом місяця звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі. 
Зазначає, що у зв`язку із протиправними діями, відповідач повинен відшкодувати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру заробітної плати, яку вона фактично отримувала, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.,  завдану внаслідок незаконного звільнення та примусового написання заяви.
На підставі зазначеного просила визнати незаконним наказ за № 147-к/тр від 12 жовтня 2018 року про припинення трудового договору; поновити її на роботі на посаді адміністратора механізованого току Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8500 грн. за період з 12 жовтня 2018 року по 12 листопада 2018 року; стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги. Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 самостійно, керуючись власним вільним волевиявленням, написала заяву про звільнення за угодою сторін. Доказів про те, що відповідач в особі керівника підприємства, в якому працювала позивач, примусив її написати таку заяву, або що заява була написана нею під тиском, суду не надано.  
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що її волевиявлення при написання заяви про звільнення було вільним. Зазначала, що під час звільнення роботодавець здійснював психологічний тиск на неї, погрози та залякування.
У відзиві на апеляційну скаргу Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю агрофірма “Вільне-2002” вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просило залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 10 березня 2006 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в СТВО АФ «Вільне-2002» (а.с. 7, 34), 
19 липня 2018 року позивач переведена на посаду адміністратора (а.с. 7), та 25 червня 2018 року між сторонами укладено договір про індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 35).
Згідно наказу № 147-к/тр від 12 жовтня 2018 року адміністратора ОСОБА_1 звільнено за згодою сторін на підставі п.1ст. 36 КЗпП України та прийняте рішення щодо здійснення певних виплат при звільненні (а.с. 39).
Матеріалами справи підтверджено, що підставою для звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 36 КЗпП України, стала власноруч написана та подана нею заява від 12 жовтня 2018 року про звільнення за угодою сторін, із зазначенням дати звільнення 12 жовтня 2018 року, яку було задоволено відповідачем (а.с. 37), після чого сторони підписали угоду про розірвання трудового договору, яка від імені підприємства була підписана Тарасенко М.М. та працівником ОСОБА_1 (а.с. 38).
Між сторонами виник спір стосовно відсутності волевиявлення у позивача на звільнення за угодою сторін.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено незаконності її звільнення відповідачем та відповідно, підстави для поновлення його на роботі відсутні.
З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувані роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинений за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади адміністратора за згодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, що підтверджується, зокрема, наказом № 147-к/тр від 12 жовтня 2018 року.
При розгляді даного спору, суд повинен з`ясувати, чи було волевиявлення на звільнення за спільною згодою, чи було волевиявлення працівника на момент видачі наказу про звільнення, та чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості. Волевиявлення працівника може бути порушено, зокрема, у наступних випадках: погроза незаконними діями, насильством, погроза звільненням, ультиматум (звільнення «за статтею» або за угодою), перебування працівника під страхом (наприклад, у разі, якщо його роботу різко критикували), тяжкі життєві обставини (хвороба, розлучення, смерть рідних тощо).
Судом першої інстанції встановлено, що позивач самостійно, керуючись власним вільним волевиявленням, написала заяву 12 жовтня 2018 року про звільнення за угодою сторін, такими діями висловила своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений строк. Доказів того, що заява була написана нею під примусом, тиском роботодавця, ОСОБА_1 судам не надала. Також позивач не навела переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця та не надала доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до неї керівника підприємства, в якому вона працювала.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що керівник підприємства висловлював погрози, залякування на адресу позивача, не заслуговують на увагу, оскільки заяву про відкликання заяви про звільнення, яка б могла свідчити про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення за угодою сторін та підтвердженням того, що написання заяви про звільнення відбулося під тиском з боку відповідача, позивач не подавала.
Врахувавши вказані обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції, суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів на підтвердження того, що заява про звільнення була написана позивачем під тиском, матеріали справи не містять, позивач не довела цього факту, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги про ненадання правової оцінки наданим свідченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Крім того, у свідка ОСОБА_2 також наявний судовий спір з відповідачем у справі №183/7159/18, який виник з аналогічних підстав, що в свою чергу свідчить про неприязні відносини з відповідачем. 
Інші доводи скарги повторюють зміст позовної заяви, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида