ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/15130/18                                        Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/2406/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року                                                                 м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого        Яцини В.Б.,
суддів колегії        Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Семіряда І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до прокуратури Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, в якій просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України компенсацію моральної шкоди у розмірі 170000 гривень, спричинену йому співвідповідачем прокуратурою Харківської області внаслідок протиправної бездіяльності, яка полягає в відсутності процесуального керівництва, що привело до прийняття протиправних рішень під час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженні.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до прокуратури Харківській області, ДКСУ про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 5000 гривень з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Державної казначейської служби України та прокуратури Харківської області на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 352 гривні 40 копійок з кожного.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі прокуратура Харківської області просить зазначене рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права ст.ст. 23, 1173, 1174 ЦК України, та порушенням норм процесуального права ст.ст. 76-81, 263-264 ЦПК України. 
Вказано, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку щодо наявності правових підстав, передбачених ст.ст. 23, 1173, 1174 ЦК України для покладення на відповідачів відповідальності за начебто завдану моральну шкоду позивачу у зв`язку із порушенням його прав, суд безпідставно обґрунтував свої висновки обставинами, які були встановлені ухвалами Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.01.2018, 19.03.2019 та 10.10.2019 про задоволення скарг позивача під час розслідування кримінального провадження № 42017170000000268.
Послалась на те, що в жодному разі дії органів прокуратури за результатами розгляду скарг на постанови про закриття кримінального провадження не визнавалися судом незаконними.
Вважає, що з наведеного вбачається, що твердження про незаконні дії службових осіб прокуратури Харківської області під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017170000000268 не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами.
Зауважила, що ОСОБА_1 взагалі не конкретизує, в чому ж саме полягає спричинена йому моральна шкода. У своєму позові він не вказує, будь-яких даних про наявність у нього фізичних або моральних страждань, спричинених діями органів прокуратури, тоді, як, відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає, перш за все у фізичних або душевних стражданнях, яких зазнала особа. Позивач же у своєму позові лише перераховує дії органів досудового розслідування, та вказує на невідповідність цих дій його бажанням, жодним чином не пояснюючи які саме (фізичні або моральні) страждання йому спричинено, та в чому саме вони полягають.
Вказано, що в оскаржуваному рішення не зазначено з яких саме міркувань суд виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн, та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується.
ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в кому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення – буз змін.
Аргументуючи відзив, зазначив, що доводи скарги є необґрунтованими, оскільки судом встановлено порушення конституційних прав позивача внаслідок противоправної бездіяльності відповідача та наявність шкоди, заподіяної такою бездіяльністю, і причинно-наслідковий зв`язок між ними. Противоправна бездіяльність полягає у тривалому неналежному виконанні посадовими особами прокуратури покладених на них службових обов`язків, зокрема, проведенні неповної перевірки за заявами позивача, невиконанні попередніх вказівок суду, що підтверджується ухвалами судів, якими були скасовані постанови слідчого про закриття кримінального провадження 42017170000000268.
Вважає, що посилання скаржника на те, що суд помилково застосував до спірних правовідносин норму матеріального права – ст. 1174 ЦК України, є безпідставним і по своїй суті зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм законодавства України та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Інші учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2016 позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача – прокуратури Харківській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення службовою особою прокуратури Харківської області слідчим Пановим О.О., однак відповідач, в порушення вимог ст. 214 КПК України, не вніс його повідомлення в ЄРДР, у зв`язку з чим, він вимушений був звернутись до Генеральної прокуратури України та оскаржувати бездіяльність відповідача у судовому порядку. (а. с. 18-19, 25-26, 32, 33-34, 35, 36, 37, 40, 41-42, 43-45, 46, 53 ).
Прокуратурою Харківської області, на підставі ухвали слідчого судді Печерського райсуду м. Києва від 27.09.2016, лише 11.08.2017 були внесені відомості до ЄРДР за його заявою про вчинення відповідного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України. (а. с. 30, 38, 39, 52).
Слідчим прокуратури Харківської області Жеваго В.В. 25.10.2017, без проведення необхідних слідчих дій по кримінальному провадженню, було винесено постанову про закриття зазначеного кримінального провадження, внесеного до ЕРДР за № 42017170000000268 від 11.08.2017, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях слідчого прокуратури Харківської області ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України. (а. с. 27-28).
Ухвалою слідчого судді Червонозаводського райсуду м. Харкова від 18.01.2018 його скарга на зазначену постанову слідчого про закриття кримінального провадження, була задоволена, постанова слідчого прокуратури від 25.10.2017 була скасована у зв`язку з її незаконністю та не проведенням по кримінальному провадженню процесуальних дій, передбачених КПК України. (а. с. 24).
Слідчим прокуратури Харківської області Жеваго В.В. 28.03.2018, без проведення необхідних слідчих дій по кримінальному провадженню та усунення недоліків зазначених в ухвалі слідчого судді, було винесено постанову про закриття зазначеного кримінального провадження, внесеного до ЕРДР за № 42017170000000268 від 11.08.2017, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях слідчого прокуратури Харківської області ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України. (а. с. 22-23).
Зазначена постанова слідчого Жеваго В.В. від 28.03.2018 про закриття кримінального провадження була скасована постановою заступника прокурора Харківської області від 13.09.2018 у зв`язку з її незаконністю та не проведенням по кримінальному провадженню процесуальних дій, передбачених КПК України. (а. с. 21).
Крім того, як встановлено в судовому засіданні, порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 по зазначеному кримінальному провадженню триває до теперішнього часу, так як ухвалами слідчого судді Червонозаводського райсуду м. Харкова від 19.03.2019 та 10.10.2019 його скарги на постанови слідчого прокуратури від 19.12.2018 та 31.07.2019 про закриття зазначеного кримінального провадження, були задоволені, вказані постанови слідчих були скасовані у зв`язку з тим, що постанови слідчих про закриття кримінального провадження є передчасними та формальними. (а. с. 102-116).
Вказані обставини не заперечувались у судовому засіданні представником відповідача, при цьому представник відповідача у судовому засіданні не заперечував факту неодноразового звернення позивача з відповідними заявами до прокуратури Харківської області з приводу вчинення у відношенні нього кримінального правопорушення, які в результаті досудового слідства наразі не отримали остаточного вирішення. 
Таким чином, зазначені обставини не підлягають доказуванню, як такі, що визнаються учасниками справи, відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України.
У судовому засіданні встановлено факт порушення посадовими особами відповідача конституційних прав позивача, як потерпілого по кримінальному провадженню, зокрема передбачених ст. 9 КПК України, права на всебічне, повне та неупереджене дослідження слідчим обставин кримінального провадження, виявлення та встановлення всіх необхідних обставин, надання правової оцінки та забезпечення прийняття законних та неупереджених процесуальних рішень на протязі розумного строку, яким не можна вважати більше двох років досудового слідства без відновлення прав потерпілого, під час якого судом неодноразово встановлювалися порушення норм процесуального права при закритті зазначеного кримінального провадження, про що свідчать згадані судові рішення.
Вказані обставини, а також подальша необхідність в судовому порядку захищати свої конституційні права, які до теперішнього часу продовжуються порушуватися відповідачем, на думку суду безумовно призвели до моральних та фізичних страждань позивача, який крім того, є особою похилого віку, при цьому у зв`язку з наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково. (а. с. 54, 55).
Відповідно до наданого позивачем ОСОБА_1 , на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, висновку спеціаліста від 28.09.2018, складеного психологом ОСОБА_3 , ситуація в якій опинився позивач ОСОБА_1 , на протязі тривалого часу, внаслідок неправомірних дій прокуратури Харківської області, є психотравмуючою для останнього та такою, що призвела до заподіяння шкоди, а саме моральних та душевних страждань. Розмір моральної шкоди заподіяної позивачу ОСОБА_1 внаслідок неправомірний дій прокуратури Харківської області, за період часу з 05.10.2017 по 13.09.2018 в загальній сумі становить 393206 гривень, з урахуванням особистих властивостей позивача ОСОБА_1 та обставин справи, моральна шкода становить 13000000 гривень. (а.с. 4-10, 117).
В своїх позовних вимогах позивач ОСОБА_1 наголошував на тому, що внаслідок неправомірних дій відповідача – співробітників прокуратури Харківської області йому була заподіяна моральна шкоді, розмір якої ним визначено в сумі 170000 гривень.
Частково задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт заподіяння позивачу ОСОБА_1 неправомірними діями прокуратури Харківської області моральної шкоди, що привело до тривалих моральних страждань.
Суд вважав, що позивач ОСОБА_1 достатньо не обґрунтував, з чого саме він виходив при визначенні суми відшкодування і чому саме така сума в розмірі 170000 гривень, яка ним заявлена, є достатньою для компенсації спричинених йому фізичних та моральних страждань.
Керуючись п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд враховав характер і обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач ОСОБА_1 їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та дійшов висновку, що обґрунтованим, розумним і справедливим розміром відшкодування позивачу ОСОБА_1 спричиненої йому, неправомірними діями прокуратури Харківської області, моральної шкоди є сума в 5000 гривень.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Нормами ст.ст. 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно зі ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У п. 3 Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі – Постанова) судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Переглядаючи законність постанов слідчого прокуратури про закриття кримінального провадження, - суди кожного разу встановлювали обставини на підставі яких робили висновки, що органами досудового слідства була допущена бездіяльність: не зібрані усі можливі докази повного та всебічного дослідження зібраних доказів з проведенням їх аналізу в процесуальному рішенні не відбулось, а висновок про закриття провадження був зроблений передчасно, що на думку колегії суддів свідчить про тривале невиконання визначеного у вказаній нормі ст. 2 КПК України завдання кримінального провадження.
Колегія суддів за безпідставністю відхиляє посилання представника прокуратури на те, що позивачем не конкретизовано, у чому саме полягало порушення його прав, оскільки ОСОБА_1 зазначено, що шкода була завдана неправомірними закриттями провадження. 
Постанови про закриття кримінального провадження були визнані безпідставними, а скарги, подані на них, відповідали завданню кримінального судочинства, визначеного у ч. 1 ст. 2 КПК України.
У статті 219 КПК України, в редакції на день внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, строки досудового розслідування визначались наступним чином:
1. Досудове розслідування повинно бути закінчено:
1) протягом одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;
2) протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
2. Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати:
1) двох місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;
2) шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості;
3) дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.
3. Строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею або винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.
У заяві про порушення кримінальної справи та згідно з витягу з ЄРДР 42017170000000268 прямо зазначено посадову особу, яку потерпілий звинувачує у порушенні його прав під час проведення слідчих дій по кримінальному провадженню № 42015220000000615, а також – зміст таких дій (а. с. 30). 
Тому встановлена по цій справі тривалість досудового розслідування, більше двох років, яка пов`язана з неодноразовою бездіяльністю службових осіб відповідача, що спричинило до правової невизначеності в питанні підтвердження чи спростування звинувачення посадових осіб, яке стосуються прав потерпілого ОСОБА_1 , зокрема на відшкодування шкоди, – не можна вважати розумним строком в розумінні ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950, яка передбачає позитивний обов`язок держави організувати діяльність досудових органів таким чином, щоби право кожного на справедливий суд впродовж розумного строку не було ілюзорним.
Тобто, відповідачем не було спростовано презумпцію неправомірності тривалості досудового розслідування.
Оскільки здійснення усіх необхідних заходів для повного та об`єктивного розслідування кримінальної справи та виконання вимог кримінально-процесуального законодавства належить до посадових обов`язків слідчого, зазначене вище свідчить про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 1174 ЦК України, а саме прийняття незаконних рішень та бездіяльність посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.
За правилами зазначеної статті шкода, яка при цьому була завдана фізичній або юридичній особі, відшкодовується державою незалежно від вини посадової чи службової особи.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами(статті 1173, 1174 ЦК України).
Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.05.2019, прийнятої за наслідками розгляду справи № 638/876/17-ц, яка є аналогічною за обставинами справі, що наразі переглядається апеляційним судом.
Такі висновки підлягають врахуванню з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, за яким при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
З урахуванням загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), справедливості та розумності, відповідно до норми ст. 23 ЦК України, суд вірно визначив суму, що є достатньою для компенсації моральної шкоди позивачеві.
З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норми матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Підстав для перерахунку судових витрат, передбачених ст. 141 ЦПК України, не встановлено.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокуратури Харківській області – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 23 липня 2020 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                С.С. Кругова.

                                                                               О.Ю. Тичкова.