ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/2457/20	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/560/20 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Щавурська Н. Б., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.

       розглянувши у вкритому судовому засіданні у місті Тернополі цивільну справу № 607/2457/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2020 року, постановлену суддею Позняком В.М., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, Управління освіти і науки Тернопільської міської ради, Тернопільський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів економічний ліцей №9» ім. Іванни Блажкевич про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,-

                                       ВСТАНОВИВ:
       У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, Управління освіти і науки Тернопільської міської ради, Тернопільський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів економічний ліцей №9» ім. Іванни ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.
       В обґрунтуванні позовних вимог, позивач вказував, що 31 березня 2016 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до директора школи №9 ОСОБА_4 з вимогою сприяти у перешкоджанні спілкуванню між ОСОБА_1 та його сином на території школи. 
       Зокрема зазначав, що директор своєю резолюцією, всупереч інтересам служби, видав незаконне розпорядження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 користуватися у роботі вимогами заяви ОСОБА_3 .
       Таким чином, позивач вважає, що дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вчинені всупереч вимогам ст.51 Конституції України, ст.56 Закону України «Про освіту», незабезпечення належного контролю Міністерством освіти і науки України, Управлінням освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, Управління освіти і науки Тернопільської міської ради за дотриманням Конституції та законів у галузі освіти Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІН ступенів - економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич, призвели до порушення його прав та прав його сина, гарантованих ст.51 Конституції України, ст.51 Закону України «Про освіту», ст. 153 Сімейного кодексу України.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, Управління освіти і науки Тернопільської міської ради, Тернопільський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, в частині вимог до Міністерства освіти і науки України, Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, Управління освіти і науки Тернопільської міської ради про: 
       - визнати бездіяльність Міністерства освіти і науки України щодо нездійснення належного контролю за виконанням Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа МИ ступенів - економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич положень Конституції України та законів України у галузі освіти протиправною;
       - зобов`язати Міністерство освіти і науки України забезпечити виконання Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-Ш ступенів - економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич положень Конституції України та законів України у галузі освіти;
       - визнати бездіяльність Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації щодо нездійснення належного контролю за виконанням Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-Ш ступенів - економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич положень Конституції України та законів України у галузі освіти протиправною;
       - зобов`язати Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації забезпечити виконання Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-Ш ступенів - економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич положень Конституції України та законів України у галузі освіти;
       - визнати бездіяльність Управління освіти і науки Тернопільської міської ради щодо нездійснення належного контролю за виконанням Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-Ш ступенів - економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич положень Конституції України та законів України у галузі освіти протиправною;
       - зобов`язати Управління освіти і науки Тернопільської міської ради забезпечити виконання Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-Ш ступенів - економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич положень Конституції України та законів України у галузі освіти.
       Роз`яснено позивачу право на звернення за даними вимогами в порядку КАС України.
       Не погодившись із вказаною ухвалою суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм процесуального права, не врахування усіх обставин справи.
       Апелянт вказує, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не врахованого того, що спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із реалізацією позивачем прав, що передбачені Сімейним кодексом України, зокрема щодо способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, тобто виникли приватноправові відносини, які повинні розглядатися у порядку цивільного судочинства. Зазначає, що такі ж висновки зроблено Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 11 березня 2019 року у тотожній справі №819/1318/17, якою апеляційний адміністративний суд закрив провадження через її непідсудність адміністративному судочинству. 
       У судове засідання учасники справи не з`явилися,однак про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
       Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
       Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Відмовляючи у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, Управління освіти і науки Тернопільської міської ради, Тернопільський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів економічний ліцей №9» ім.Іванни Блажкевич про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, в частині вимог до Міністерства освіти і науки України, Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, Управління освіти і науки Тернопільської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачами, зокрема, Міністерством освіти і науки України, Управлінням освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, Управлінням освіти і науки Тернопільської міської ради, відсутні будь які майнові (з приводу належності, використання чи переходу рухомого майна та інших матеріальних благ від одного суб`єкта до іншого) та особисті немайнові відносини (абсолютні суб`єктивні права, що належать кожній фізичній особі, є невіддільними від неї, не мають економічного змісту, мають властивість індивідуалізації особи, яке виникає в неї від народження та належать їй довічно) відносини, а тому прийшов до висновку, що позов до Міністерства освіти і науки України,Управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації,Управління освіти і науки Тернопільської міської ради,не підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства та роз`яснив позивачу право на звернення за даними вимогами в порядку КАС України.
       Разом із цим, з такими висновками погодитись не можна ,оскільки вони не відповідають матеріалам справи і вимогам закону, з огляду на наступне.
       Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
       На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
       Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
       Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
       Під час визнання предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
       Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
       Дана правова позиція закладена у постанові Верховного Суду від 26 березня 2020 року у справі №1340/6162/18.
       Згідно з частиною першою статті 161 CK якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
       Предметом перевірки у даній справі є правомірність та наявність підстав для скасування рішень щодо визначення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_7 , посилаючись на порушення його прав наслідками, що спричинені рішенням суб`єкта владних повноважень, яке він вважає неправомірним, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконним вказаного рішення і його скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.
       Спірні у цій справі правовідносини виникли з приводу реалізації та захисту ОСОБА_1 та його сина особистих немайнових прав та інтересів, гарантованих Сімейним кодексом України. 
       Апеляційний суд вважає, що оскаржувані рішення та розпорядження хоч і прийняті суб`єктом владних повноважень, спрямовані на реалізацію приписів сімейного законодавства та впливають, насамперед, на особисті немайнові права позивача та третьої особи, як батьків дитини. 
       З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку про приватноправовий характер спірних у даній справі правовідносин, зважаючи на суб`єктний склад та характер правовідносин у вказаній справі, наведені в апеляційний скарзі доводи ОСОБА_1 про поширення на нього юрисдикції цивільного суду задовільняє як обґрунтовані, натомість вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необхідність розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.
       До справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, які виникають, зокрема, з приводу виконання чи невиконання органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою або іншим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій і не обумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Рішення про встановлення порядку виховання дитини, усунення перешкод у побаченні з дитиною , хоч і прийняте суб`єктом владних повноважень, є спрямованим на реалізацію приписів сімейного законодавства та впливає, насамперед, на особисті немайнові права батька (матері) дитини відповідно. 
       Така позиція з аналогічними правовідносинами викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №352/536/17 у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №203/4901/16-ц та у постанові від 19 лютого 2020 року у справі за №640/109/19.
       Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, яку вона вважає неправомірною, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів. 
       Положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
       За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
       У справі, яка розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку із реалізацією позивачем ОСОБА_1 прав, що передбачені Сімейним кодексом України, зокрема щодо способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, тобто виникли приватноправові відносини, які повинні розглядатися у порядку цивільного судочинства. 
       Вказану позицію, в аналогічній справі за позовом ОСОБА_1 зазначає Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 11 березня 2019 року( справа №857/284/18).
       Таким чином, на порушення вищезазначених вимог норм процесуального права суд не встановив дійсних обставин справи, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють, не надав належної правової оцінки зібраним доказам у справі. 
       Враховуючи наведене, суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження помилково вважав, що спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки даний спір має приватноправовий характер та обумовлений загрозою порушення приватного права, інтересу позивача та підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, а саме в порядку цивільного судочинства. 
       Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;3) невідповідність висновків суду обставинам справи;4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
       Судові рішення не можуть ґрунтуватись на припущеннях, а тому, враховуючи викладене та практику ЄСПЛ (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції») стосовно необхідності забезпечення дотримання справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, враховуючи неповне з`ясування обставин справи і невідповідність висновків суду їм, а також неправильне застосування норм процесуального права ,що призвело до постановляння помилкової ухвали, оскаржувана судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду ,а апеляційна скарга підлягає задоволенню .

       Керуючись ст. ст. 374, 379,381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції-

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.

       Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2020 року — скасувати .

        Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення. 

       Дата складання повного тексту постанови - 15 липня 2020 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                               Хома М.В.

       Судді:                                                                Щавурська Н.Б