Номер провадження: 22-ц/813/6853/20 
Номер справи місцевого суду: 496/1340/20
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Врони Андрія Валентиновича та ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 квітня 2020 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, 
                                ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Біляївського районного суду Одеської області із заявою про видачу обмежувального припису строком на шість місяців стосовно ОСОБА_1 із наступними заходами тимчасового обмеження:
- усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ;
- заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 50 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , а також за місцем мешкання її батьків в АДРЕСА_2 ;
- заборонити вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-повідомлення) з ОСОБА_2 та через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;
- копію рішення направити до Усатівського відділення поліції Біляївського відділу поліції ГУ Нацполіції в Одеській області для взяття ОСОБА_1 на профілактичний облік та до виконавчого комітету Холоднобалківської сільської ради Біляївського району.
Заява обґрунтована тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27.01.2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Від шлюбу сторони по справі мають спільного повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не склалося через різні погляди на життя, постійні непорозуміння та сварки, що вчиняються зі сторони ОСОБА_1 , який агресивно себе поводить, застосовує фізичну силу, принижує її честь та гідність, внаслідок чого нею неодноразово викликалися органи поліції. На теперішній час, ОСОБА_1 чинить перешкоди у проживанні та користуванні житловим будинком, який належить заявниці на праві приватної власності. Заявниця вимушена проживати за місцем мешкання своїх батьків в АДРЕСА_2 . Крім того, ОСОБА_1 пише їй смс-повідомлення, в яких містяться погрози, агресивно себе поводить, вчиняє психологічний тиск на неї. У зв`язку з тим, що є великий ризик продовження вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства та можливість настання невідворотних наслідків для стану здоров`я та життя заявниці, вона вимушена звернутися з цією заявою до суду.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 09 квітня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Видано обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_1 , уродженця м. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 із наступними заходами тимчасового обмеження:
-усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ;
-усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ;
-заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , а також за місцем мешкання батьків ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 .
-заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-повідомлення) з ОСОБА_2 та через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
В решті вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Врона Андрій Валентинович та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просять:
-представник ОСОБА_1 адвокат Врона Андрій Валентинович - рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про видачу обмежувального примусу;
- ОСОБА_2 - рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення її вимог у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представники будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання на 30.06.2020 року на 16.00 годину не з`явилися.
Від представника ОСОБА_1 адвоката Врони А.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Інші учасники про причину не явки не повідомили, заяви та клопотання про відкладення судового засідання не подавали.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не явка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, відзиви на апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Врони А.В. - залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
1) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
2) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
3) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції всім зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- сторони по справі з 26 листопада 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі (що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , зареєстрованого Холоднобалківською сільською радою Біляївського району Одеської області (а.с. 7), що розірваний рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року (а.с. 8).
- будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належать на праві приватної власності заявниці ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 від 31 травня 2007 року, державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 916308 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15064359 від 28.06.2007 року (а.с. 12-14).
- ОСОБА_2 на даний час проживає за місцем мешкання своїх батьків в АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виданою Холоднобалківською сільською радою Біляївського району Одеської області № 262/02-21 від 01.04.2020 року (а.с. 15);
- ОСОБА_2 неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами щодо вжиття заходів з приводу протиправних дій (домашнього насильства) ОСОБА_1 ;
- відповідно до постанови Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2019 року встановлено, що гр. ОСОБА_1 вчинив сварку з гр. ОСОБА_2 , в ході якої штовхався та висловлювався на адресу останньої нецензурною лайкою, гр. ОСОБА_1 свою провину в судовому засіданні визнав та його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 9);
- витягом із ЄРДР підтверджується, що за заявою ОСОБА_2 від 26.12.2019 року, внесено відомості до ЄРДР про нанесення їй легких тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_1 (ч.1 ст. 125 КК України) (а.с. 11);
- згідно з випискою з медичної картки стаціонарного хворого № 30689 виданої лікарем Одеської обласної клінічної лікарні нейрохірургічного відділення м. Одесса, вбачається, що ОСОБА_2 знаходилась на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні ОКБ з 26.12.2019 року по 31.12.2019 року з діагнозом струс головного мозку, численні забої, синці голови, забій правої кисті, закритий перелом кісток носу зі зміщенням уламків; астено-невротичний синдром (а.с. 10).
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 , видаючи обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_1 , уродженця м. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 із наступними заходами тимчасового обмеження:
-усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ;
-усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ;
-заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , а також за місцем мешкання батьків ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 .
-заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс повідомлення) з ОСОБА_2 та через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб,
суд першої інстанції виходив з доведеності ризику вчинення ОСОБА_1 протиправних дій по відношенню до заявниці зважаючи на триваючий та системний характер протиправних дій ОСОБА_1 , вважав доведеним ризик вчинення ОСОБА_1 протиправних дій по відношенню до заявниці, а також для запобігання ризику продовження таких дій щодо ОСОБА_2 та з метою захисту її прав і свобод.
Залишаючи без задоволення вимоги про заборону ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за вказаною адресою.
Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.
Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства
Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство — діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні.
У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
       Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, безумовно вказують на вчинення ОСОБА_1 навмисного домашнього насильства, визначають ризики продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, свідчать про тривалість та системність протиправної поведінки та про загрозу здоров`ю заявника і її дитини, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису із наступними заходами тимчасового обмеження:
-усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ;
-усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ;
-заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , а також за місцем мешкання батьків ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 .
-заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс повідомлення) з ОСОБА_2 та через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо доведеності підстав для застосування тимчасових обмежувальних заходів відносно кривдника, враховуючи наявність триваючого конфлікту між колишнім подружжям, доведення фактів вчинення психологічного та фізичного насильства в сім`ї, розслідування факту заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень її чоловіком, фіксації вчинення кривдником адміністративного правопорушення.
Встановивши зазначені обставини та належним чином оцінивши докази, суд першої інстанції правильно вважав, що постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист у випадку домашнього насильства (стаття 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), а тому встановлені судом обмеження щодо ОСОБА_1 , а саме: усунення перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ; усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 з боку кривдника ОСОБА_1 ; заборони ОСОБА_1 наближатися на відстань 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , а також за місцем мешкання батьків ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 ; заборони ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс повідомлення) з ОСОБА_2 та через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, є пропорційними меті застосування щодо нього обмежувального припису який спрямовано на усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб.
Колегія суддів вважає, що в цій частині суд належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Врони А.В. щодо незаконності рішення суду в частині задоволення заяви ОСОБА_2 про видачу у відношенні ОСОБА_1 обмежувального припису з встановленими судом заходами тимчасового обмеження у зв`язку з тим, що відсутні обставини систематичності вчинення з боку ОСОБА_1 протиправних дії до заявниці, недоведеності таких протиправних дій та маніпулювання заявницею фактами, є неспроможними, зведені до переоцінки доказів, яким судом надано належну, об`єктивну оцінку і висновку районного суду не спростовують й не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення у цій частині.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 відносно недоведеності протиправності його дій у відношенні заявниці і відсутності обставин систематичності вчинення з боку ОСОБА_1 протиправних дії до заявниці, оскільки встановленими у справі обставинами підтверджується факт домашнього насильства у відношенні заявниці з боку ОСОБА_1 , зокрема постановою Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та витягом із ЄРДР відповідно якого за заявою ОСОБА_2 від 26.12.2019 року, внесено відомості до ЄРДР про нанесення їй легких тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_1 (ч.І ст. 125 КК України).
При цьому на час розгляду справи в районному суді постанова слідчого СВ Біляївського ВП в Одеській області про закриття кримінального провадження з підстав п.2 ч.І ст.284 КПК України провадження від 14.02.2020 року була скасована органами прокуратури і кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України за заявою ОСОБА_2 поновлено.
Крім того само по собі закриття провадження в адміністративній справі у зв`язку зі спливом передбачених ст.38 КУпАП строків накладення адміністративного стягнення не є реабілітуючою обставиною, яка свідчить про відсутність події або складу домашнього насильства у відношенні постраждалої заявниці з боку ОСОБА_1 .
Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 , внаслідок чого рішення суду першої інстанції в цій частині заяви ОСОБА_2 слід залишити без змін.
Разом з тим залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_2 про заборону ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , як вже зазначалося, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за вказаною адресою.
З таким висновком районного суду та наведеними судом обґрунтуваннями, колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Таким законом є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», статтею 26 якого передбачено можливість заборони кривднику перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборону наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою.
Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), лише якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису (частина сьома статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Між тим, щодо неможливості застосування обмежувального припису про обмеження права проживання чи перебування повнолітнього кривдника у місці свого постійного проживання (перебування) Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» положень не містить.
Враховуючи наведене, рішення районного суду про відсутність підстав для задоволення заяви в частині заборони ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.
Ухвалюючи власне судове рішення, колегія суддів виходить з такого.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника ч. 2 ст. 26 зазначеного Закону, апеляційний суд доходить висновку про те, що вимоги заявника про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , як вже зазначалося, підлягають задоволенню.
Крім того обмежувальний припис стосовно кривдника є заходом тимчасового обмеження прав, що не свідчить про позбавлення ОСОБА_1 житла.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо непослідовності та не заснованості на законі висновків районного суду, який залишивши без задоволення вимоги про заборону ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 таким чином фактично не захистив її права і свободи від кривдника, є обґрунтованими.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Врони Андрія Валентиновича - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Видати обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_1 , уродженця м. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено: 14.07.2020 року

Головуючий                        О.М. Таварткіладзе

Судді:                        А.П. Заїкін

               С.О. Погорєлова