Справа № 344/8200/14-ц 
Провадження № 22-ц/4808/530/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.                
секретаря                Петріва Д.Б.
з участю                  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки із майна , що є у спільній частковій власності та стягнення грошової компенсації за зменшення частки, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа реєстраційна служба Івано-Франківського управління юстиції, про визнання за ОСОБА_3 права власності на 5/12 частин житлового будинку, визнання за ОСОБА_4 права власності на 5/12 частин житлового будинку, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.01.2014 року номер 16705698, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок від 10.12.2013 року, зобов`язання державного реєстратора внести запис до Державного реєстру про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні , розпорядженні житловим будинком шляхом надання дубліката ключа до вхідних дверей першого поверху будинку, за за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківськ,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, та стягнення грошової компенсації за зменшення частки.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11 травня 2004 року він спільно з відповідачами придбав у рівних частках земельну ділянку площею 0,0628 га, розташовану на АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку.
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки їм видано державний акт серії ІФ № 072229 на право спільної власності на зазначену земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:02:001:0010.
17 лютого 2014 року реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області (далі - реєстраційна служба Івано-Франківського МУЮ) проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності сторін на земельну ділянку, про що до реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за номером 17852889.
У період 2004-2006 років на вказаній земельній ділянці за спільні кошти позивача та відповідачів побудовано житловий будинок загальною площею 466,5 кв. м, початковою вартістю 816 642,00 грн.
24 січня 2014 року реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності сторін на житловий будинок, про що до реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності за індексним номером 16705698.
Оскільки частки кожного зі співвласників у спільній сумісній власності є рівними, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 1/3 частині зазначеного домоволодіння.
Згідно з фактичним порядком користування житловими приміщеннями, що склався між його співвласниками, позивач користується всіма приміщеннями першого поверху будинку загальною площею 79,00 кв. м, крім приміщення сходової клітини 10,5 кв. м, з відокремленим виходом до проїжджої частини, а також одним гаражем у приміщенні підвалу площею 50,2 кв. м і вбиральнею у ньому площею 1,3 кв. м, а всього площею 51,5 кв. м. Загальна площа будинку, якою користується позивач, становить 130,5 кв. м, що на 25,00 кв. м менше, ніж його ідеальна частка (155,5 кв. м).
Площа спільної земельної ділянки, не зайнятої будинком, яка підлягає поділу, становить 0,0433 та, а тому ідеальна частка кожного співвласника становить 0,0150 га.
17 вересня 2013 року він звернувся до відповідачів з письмовою пропозицією укласти договір про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі, однак відповіді на пропозицію не отримав.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив поділити спірний житловий будинок в натурі, виділити йому відокремлену частину житлового будинку, що відповідає розміру 1/3 ідеальної частки у спільному майні, а саме: приміщення гаражу площею 50,2 кв. м, із вбиральнею у ньому площею 1,3 кв. м, а всього у підвалі будинку - 51,5 кв. м, та приміщення прихожої, житлової кімнати, комори та кухні загальною площею 79 кв. м на першому поверсі будинку, що разом становить 130,5 кв. м, а також виділити йому в натурі 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0443 га, яка примикає до окремого входу відповідно до розміщеної відокремленої частини житлового будинку, залишивши 2/3 частини житлового будинку та земельної ділянки у власності відповідачів, та стягнути солідарно з відповідачів грошову компенсацію за зменшення розміру належної йому частки у сумі 43 764,50 грн.
В подальшому позивач відмовився від позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за відхилення від ідеальної 1/3 частки на 25 м.кв.
У вересні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - реєстраційна служба Івано-Франківського МУЮ, про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на 5/12 частин житлового будинку за кожним, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, зобов`язання державного реєстратора внести запис до Державного реєстру про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні, розпорядженні житловим будинком шляхом надання дубліката ключа до вхідних дверей першого поверху будинку.
На обґрунтування вимог за зустрічним позовом зазначили, що за рахунок спільних коштів сторін було побудовано лише підвальне приміщення та перший поверх спірного будинку, тоді як другий та третій його поверхи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 побудували за власні кошти, а тому їм фактично належить 10/12 частин житлового будинку, а відповідачу - 2/12 його частини. Відповідач після введення будинку до експлуатації не виконав попередньо досягнутої домовленості щодо безоплатної передачі у власність позивачам за зустрічним позовом належної їм частки у житловому будинку відповідно до їх участі у створенні спільного нерухомого майна. За таких обставин державна реєстрація права власності на нерухоме майно за співвласниками у рівних частках порушує їх право власності на належу їм частку у спільному майні.
Крім того, ОСОБА_1 без їх згоди замінив замки до першого поверху житлового будинку, чим чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.
З огляду на зазначене та на підставі статей 331, 387, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили:
-        визнати за кожним із них право власності на 5/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ;
-        визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно за індексним номером 16705698 від 24 січня 2014 року, видане державним реєстратором реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ Соловій В. В.;
-        визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на житловий будинок - об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 8882651 від 10 грудня 2013 року;
-        зобов`язати державного реєстратора реєстраційної служби Івано- Франківського МУЮ внести запис до Державного реєстру про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на житловий будинок - об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 ;
-        зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дубліката ключа від вхідних дверей першого поверху цього будинку.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про задоволення його позовної заяви, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та аналізі поданих нею доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що право спільної власності на вказане нерухоме майно у сторін виникло з моменту його державної реєстрації. Спірний будинок спільними зусиллями і коштами сторін був завершений будівництвом і зданий в експлуатацію за спільною згодою сторін, що підтверджено відповідною декларацією. Право власності сторін на спірне нерухоме майно виникло у них за спільним волевиявленням і було належним чином зареєстроване, що підтверджено наявним у справі реєстраційними документами. Частка позивача у складі всього вказаного нерухомого майна складає ідеальну 1/3 його частину. За домовленістю сторін-співвласників інший, ніж у рівних частках виділ частки у спільному будинку врегульований не був. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належними доказами не підтвердили у суді свої вимоги на 5/6 частки спірного.будинку по АДРЕСА_1 . Вказує, що підвальне приміщення та перший поверх будував самостійно. Участь у будівництві 1 поверху та підвалу будинку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належним чином не довели, що підтверджується матеріалами справи. Дольова участь у будівництві будинку, якщо не визнавати рівність часток має доводитись сторонами виключно нотаріально завіреною і зареєстровано домовленістю сторін, якої у них не було, або документально-фінансовими та іншими документами про свій вклад у будівництво спільного будинку. Згідно висновку комплексної судової будівельно-технічної земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи існує технічна можливість виділу йому 1/3 займаних часток будинку та присадибної земельної ділянки.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, у якій ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічної позовної заяви, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та аналізі поданих нею доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що до матеріалів реєстраційної справи ОСОБА_1 не долучено документ, яким визначено окрему частину об`єкта нерухомого майна, що набувається у власність кожною з таких осіб, або письмову заяву даних осіб про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, а також не долучено договір про спільну діяльність або ж договір простого товариства. У зв`язку з тим, що вказаний будинок зареєстрований як спільна сумісна власність, державний реєстратор незаконно поділив його в рівних долях спірний будинок між особами, які здійснювали його будівництво. Тому частка відповідачів у спірному будинку згідно правовстановлюючих документів, які виготовив без їхньої згоди ОСОБА_1 є по 1/3 замість по 5/12 будинку, що суперечить фактичним обставинам та вимогам закону. Крім того, було порушено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, при здійсненні спірної реєстрації права власності за сторонами, апелянти участі в реєстрації не брали, заяв не подавали, інших документів не було, які б надавали змогу державному реєстратору прийти до рішення про необхідність реєстрації права спільної сумісної власності на спірний новозбудований житловий будинок за сторонами в рівних долях, тому право власності у сторін на новозбудований житловий будинок не виникло. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2014 року, рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок від 10 грудня 2013 року є незаконним. Враховуючи, що ОСОБА_1 належить тільки 1/3 підвального приміщення та 1/3 першого поверху спірного будинку належить, для обрахунку частки позивачів за зустрічним позовом в спірному будинку слід вирахувати за наступним математичним підрахунком: 3/12 - підвальне приміщення; 3/12 - перший поверх; 3/12 - другий поверх; 3/12 - мансардне приміщення. Частка ОСОБА_1 в спірному будинку 1/6, де 1/12 - частка в підвальному приміщенні, 1/12 - частка на першому поверсі, 12/12 - ціла будівля з чотирьох поверхів. Частка кожного позивача за зустрічним позовом у спірному майні. Таким чином, 10/12 житлового будинку АДРЕСА_1 побудована апелянтами самостійно, тобто вони є фактичними забудовниками цієї частини житлового будинку.
Відзиви на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 травня 2016 року скасовано та визнано мирову угоду, укладену 14 вересня 2016 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1
Постановою Верховного Суду від 25 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Івано- Франківської області від 23 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду його позовних вимог про виділ частини спільної земельної ділянки в особисте приватне користування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , задоволено.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виділ 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0443 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 про виділ частини спільної земельної ділянки в особисте приватне користування за вказаною адресою залишено без розгляду.
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано- Франківської області від 17 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2014 року за індексним номером 16705698 на право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 466,5 кв. м, видане державним реєстратором реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ Соловій В. В.
Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію права спільної сумісної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 від 10 грудня 2013 року загальною площею 466,5 кв. м за реєстраційним номером 237412826101.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 14/100 частин у житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 466,5 кв. м.
Виділено у власність ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якого становить 466,5 кв. м, приміщення першого поверху згідно з висновком судової комплексної будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно- будівельної експертизи № 14172 від 21 листопада 2014 року (таблиця № 1), а саме приміщення першого поверху: приміщення 1-1 прихожа площею 30,5 кв. м, вартістю 178 544,00 грн, приміщення 1-2 житловою площею 27,9 кв.м, вартістю 163 324,00 грн, приміщення 1-3 комора площею 5,7 кв. м, вартістю 33 367 грн, приміщення 1-4 кухня площею 14,9 кв. м, вартістю 87 223,00 грн, а всього приміщень загальною площею 79,0 кв. м, вартістю 462 458,00 грн, ідеальна частка яких у загальній вартості на домоволодіння становить 17/100 частин.
Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності у житловому будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якого становить 466,50 кв. м, у підвалі приміщення І гараж, площею 50,20 кв. м, вартістю 24 018,00 грн, приміщення II вбиральня площею 1,3 кв. м, вартістю 6 293,00 грн, приміщення III гараж площею 52,1 кв. м, вартістю 252 215,00 грн, приміщення IV комора, площею 10,1 кв. м, вартістю 48 894,00 грн, разом по підвалу приміщень площею 113,7 кв. м, загальною вартістю 550 420,00 грн, приміщення V сходова клітка площею 10,5 кв. м, вартістю 61 499,00 грн; приміщення другого поверху: сходова клітка площею 12,1 кв. м, вартістю 49 344,00 грн, 1-5 коридор площею 27,3 кв. м, вартістю 111 329,00 грн, 1-6 житлова площею 17,5 кв. м, вартістю 71 365,00 грн, 1-7 житлова площею 17,5 кв. м, вартістю 71 365,00 грн, приміщення 1-8 житлова площею 31,9 кв. м, вартістю 130 088,00 грн, приміщення 1-9 житлова, площею 14,5 кв. м, вартістю 59 131,00 грн, приміщення 1-10 ванна площею 4,5 кв. м, вартістю 18 351,00 грн, приміщення 1-11 вбиральня площею 2,3 кв. м, вартістю 9 379,00 грн, разом по другому поверху приміщень площею 127,6 кв. м, вартістю 520 352,00 грн; приміщення VII тренажерний зал на мансардному поверсі площею 135,7 кв. м, вартістю 428 252,00 грн, а всього приміщень загальною площею 387,5 кв. м, вартістю 1 560 490,00 грн, ідеальна частка яких у загальній вартості на домоволодіння становить 83/100 частин.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 149,66 грн різниці сплаченого судового збору до судів першої та апеляційної інстанцій пропорційно до задоволеної частини позовних та апеляційних вимог.
Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Системою автоматизованого розподілу справ Івано-Франківського апеляційного суду 10 березня 2020 року розподілена дана справа № 344/8200/14-ц провадження № 22-ц/4808/530/20 для розгляду у складі суддів: Фединяка В.Д. - суддя-доповідач (головуючий суддя), Пнівчук О.В., Томин О.О. 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року справу призначено до розгляду на 16 квітня 2020 року. У зв`язку з встановленням карантину розгляд справи було відкладено.
В судовому засіданні  ОСОБА_1  та  його представник  ОСОБА_2   підтримали доводи своєї апеляційної скарги, просять задовольнити  подану  скаргу. Апеляційну  скаргу  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають безпідставною.
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_12 повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявна інформація про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні первісного позову та про відмову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, сторони не надали належних та допустимих доказів на підтвердження розміру грошової та трудової участі кожного зі співвласників у будівництві спірного житлового будинку, що унеможливлює визначення часток кожного з них при їх виділі в натурі зі спільного майна, з огляду на категоричне заперечення відповідачів проти рівності часток при поділі вказаного нерухомого майна.
Вимоги зустрічного позову про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заперечували, що з метою пришвидшення реєстрації права власності на спірний будинок вони прийняли рішення зареєструвати право власності на будинок у рівних частках.
Висновок суду не повністю відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Державна реєстрація права спільної сумісної власності на новостворений об`єкт нерухомості - спірний будинок свідчить про закінчення його будівництва та підтверджує право власності кожного зі співвласників на зазначений об`єкт.
Поділ будинку в натурі, а також виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності.
Згідно з частинами першою та другою статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до статтей 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Частинами сьомою та чотирнадцятою статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.
Форма і вимоги до заповнення заяв та запитів, що подаються до органу державної реєстрації прав, а також форма і вимоги до оформлення рішень, що приймаються у зв`язку з проведенням державної реєстрації прав, взяттям на облік безхазяйного нерухомого майна та наданням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), установлюються відповідно до законодавства.
Наказом Міністерства юстиції від 17.04.2012 № 595/5 «Про впорядкування відносин, пов`язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстрованим в Міністерстві юстиції 20.04. 2012 за № 590/20903, затверджено форму заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), додатка до заяв та вимоги до заповнення заяв у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Тобто, якщо частка співвласника у спільній власності визначена, то такий співвласник має право подати як самостійно заяву про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, так і спільно з іншими співвласниками заяву про державну реєстрацію прав щодо спільної власності.
У випадку, коли співвласником подається заява про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, державна реєстрація прав проводиться виключно щодо відповідної частки, тобто запис до Державного реєстру прав вноситься щодо частки у праві спільної часткової власності. При цьому така державна реєстрація прав може бути проведена і з відкриттям розділу Державного реєстру прав на об`єкт нерухомого майна, що перебуває у спільній власності. В подальшому, при проведенні державної реєстрації прав за заявами інших співвласників такого об`єкта нерухомого майна, новий розділ Державного реєстру прав не відкривається, а до існуючого розділу вносяться записи щодо інших часток у праві спільної часткової власності.
В іншому випадку, коли заява про державну реєстрації прав подається щодо спільної власності в цілому, така державна реєстрація прав може бути проведена як за заявою, поданою усіма співвласниками, тобто з заповненням додатку встановленої форми, так і за заявою, поданою уповноваженою особою таких співвласників (у тому числі такою уповноваженою особою може бути один із співвласників).
Установлено, що згідно Свідоцтва про право власності від 24 січня 2014 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
На підставі вказаного свідоцтва, право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вищевказаний будинок, за заявою ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно, рєєстраційний номер 16706063 (а.с.10,11).
За таких обставин, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про скасування Свідоцтва про право власності від 24 січня 2014 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 , визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, зобов`язання державного реєстратора внести запис до Державного реєстру про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, оскільки видача вказаного свідоцтва та реєстрації права власності на нерухоме майно чвинені за згодою усіх співласників спірного будинку та з дотриманням вимог вищевказаного закону.
Судом встановлено, що сторонами у 2004 році спільно придбано земельну ділянку площею 0,0628 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (т. 1, а. с. 25).
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підтвердили, що разом із земельною ділянкою вони придбали недобудоване підвальне приміщення.
10 грудня 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 по 1/3 частині зареєстрували право спільної сумісної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та 24 січня 2014 року отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджується копією свідоцтва та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а. с. 10, 11).
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Державна реєстрація права спільної сумісної власності на новостворений об`єкт нерухомості - спірний будинок свідчить про закінчення його будівництва та підтверджує право власності кожного зі співвласників на зазначений об`єкт.
Поділ будинку в натурі, а також виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності.
Встановлено, що 10 грудня 2013 року зареєстровано право спільної сумісної власності на спірний будинок та 24 січня 2014 року сторонами отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (том 1, а. с. 10, 11).
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.
У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга цієї ж статті).
Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Згідно із частиною третьою цієї ж статті у разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Таким чином, для здійснення виділу майна в натурі зі спільної сумісної власності суд має встановити частки кожного зі співвласників. При цьому відповідно до припису частини другої статті 370 ЦК України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.
Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).
Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
       Судом установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не подали суду доказів про те, що при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, є ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мають окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складають окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
Разом з тим, відповідно ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Суд відхиляє висновок судової комплексної будівельно технічної, земельно-технічної та оціночно- будівельної експертизи №14172 від 21 листопада 2014 року щодо можливих варіантів поділу належного сторонам на праві спільної сумісної власності у рівних долях житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки вказаною експертизою, відповідно ст.ст. 364,370 ЦПК України не передбачено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , частки яких залишаються, виділені окремі приміщення, є ізольованими від приміщень іншого співвласника, мають окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо і складають окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
Суд відхиляє доводи апеляційних скарг сторін, оскільки такі доводи спростовуються встановленими судом обставинами справи. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої  інстанції  як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріальногота  процнсуального права, тому підлягає  скасуванню з  ухвалення  нового  рішення  про  відмову ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4     у задоволенні позову.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача. 
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, то понесені ними судові у виді сплати судового збору, та витрати пов`язані з розглядом справи слід покласти на позивачів.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги   ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове.
Відмовити ОСОБА_1  у  задоволенні  позову   до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 про виділення  частки ізмайна  спільної часткової власності -  житлового будинку АДРЕСА_1 , а  саме  відокремленої частини житлового будинку, що відповідає розміру 1/3 ідеальної частки у спільному майні, приміщення гаражу площею 50,2 кв. м, із вбиральнею у ньому площею 1,3 кв. м, а всього у підвалі будинку - 51,5 кв. м, та приміщення прихожої, житлової кімнати, комори та кухні загальною площею 79 кв. м на першому поверсі будинку, що разом становить 130,5 кв. м, а також виділити йому в натурі 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0443 га, яка примикає до окремого входу відповідно до розміщеної відокремленої частини житлового будинку, залишивши 2/3 частини житлового будинку та земельної ділянки у власності відповідачів, та стягнути солідарно з відповідачів грошову компенсацію за зменшення розміру належної йому частки.
У   задоволенні  зустрічного позову ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 до  ОСОБА_1 , третя особа - реєстраційна служба Івано-Франківського МУЮ, про визнання за ОСОБА_3  та ОСОБА_4  права власності на 5/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1  за кожним, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, зобов`язання державного реєстратора внести запис до Державного реєстру про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні, розпорядженні житловим будинком шляхом надання дубліката ключа до вхідних дверей першого поверху будинку відмовити. 
Постанова набирає чинності з моменту з дня прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.
Повний текст складений 06 липня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                О.В.Пнівчук
                                                               О.О.Томин