ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
і м е н е м   У к р а ї н и
30 червня 2020 року м. Херсон
справа № 766/9225/17
провадження №22-ц/819/744/20
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В., 
суддів: Пузанової Л.В., 
Чорної Т.Г., 
секретар Геленко А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Доготер Оксана Георгіївна на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Хайдарової І.О. від 22 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 
встановив:
          У  травні  2017 року ОСОБА_2   звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В..
Вказує на те, що у спірному будинку крім неї зареєстровані діти та відповідач по справі, з яким вона перебувала у шлюб та шлюб розірвано 07 березня 2013 року. З грудня 2014 року колишній чоловік, який добровільно змінив місце свого проживання, у спірному будинку не проживає, зібрав свої особисті речі та виїхав з будинку; витрати на його утримання відповідач не несе. 
На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст.391,405 ЦК України, ст.71 ЖК України, позивач просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 . 
Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат. 
       Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30 січня 2020 року у складі судді Єпішина Ю.М. заяву Доготер О.Г. в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням залишено без задоволення.
  В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Доготер О.Г. посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати заочне рішення від 22 листопада 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на час постановлення заочного рішення відповідач знаходився у зоні АТО, у зв`язку з чим не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Посилаючись на ч.1 ст.71 ЖК України, вважає, що житлове приміщення зберігається за ним, у зв`язку з призовом на строкову військову службу на весь період проходження військової служби. Посилається на те, що відсутність відповідача при розгляді справи у суді першої інстанції позбавила його можливості нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

ОСОБА_2 правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги не визнала, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, зазначивши, що викладені у позовній заяві обставини є дійсними. Також, зазначила, що будинок, втрату права користування яким вона порушила перед судом, куплений під час знаходження у шлюбі за кредитні кошти внаслідок укладення нею кредитного договору, крім того будинок є предметом іпотеки внаслідок забезпечення кредитного зобов`язання. Пояснила, що питання визнання будинку, придбаного під час шлюбу, її особистою приватною власністю, не порушувала.
Заслухавши доповідача, пояснення позивача, відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що достовірно встановлено, що відповідач мав об`єктивну можливість користуватися спірним жилим приміщенням, перешкод йому позивач не чинила, майно та речі відповідача в квартирі відсутні, поважних причин для його відсутності у спірному житловому приміщені не існувало. Відсутність відповідача за місцем мешкання понад один рік, без поважних причин та відсутності іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, надали суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи у спірному житловому будинку з 2014 року, без поважних причин втратив право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку.
Разом з тим, такий висновок суду не відповідає нормам матеріального права та здійснений без повного з`ясування всіх обставин справи.
Так, з рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 16 листопада 2001 року по 07 березня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с.14/.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 /а.с.8/.
З довідки органу самоорганізації населення Корабельного виконкому районної у місті ради про склад сім`ї №47 від 01.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований проте не проживає за адресою: АДРЕСА_2 / а.с.16/. Проте, з якого часу не проживає у вказаному будинку, зазначена довідка інформації не містить. 
В судовому засіданні таких доказів, як показання свідків, не надано.
З доданих ОСОБА_1 до апеляційної скарги документів, подання яких до суду першої інстанції було унеможливлено, що є відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України, підставою для їх прийняття, вбачається, що на виконання вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» був призваний на військову службу Херсонським ОВК 11 лютого 2015 року / а.с.106, 72/.
З 07 квітня 2016 року прийнятий на військову службу за контрактом /а.с.72/. Звільнений з військової служби 05 жовтня 2016 року / а.с. 114-117,118/.
Надані відповідачем документи, свідчать, що він з 08 лютого 2017 року без реєстрації проживає в АДРЕСА_3 з дружиною ОСОБА_7 / а.с.103; 111 зв.с.; 113/. Запис у трудовій книжці відповідача свідчить про те, що 19.12.2017 року Бердічевським міським центром зайнятості відповідачеві розпочато виплату допомоги по безробіттю / а.с.102 зв.с./. Медичні документи та виписка з медичної карти відповідача свідчать, що лікування ОСОБА_1 здійснює за місцем свого проживання в м. Бердичів, а також у Житомирській обласній клінічній лікарні / а.с.130-131/.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що до призиву на військову службу Херсонським ОВК 11 лютого 2015 року він проживав у спірному будинку придбаному під час шлюбу. Враховуючи, що будинок двоповерховий, площа для проживання є достатньою, після розірвання шлюбу він залишився в ньому проживати до призиву на військову службу. Зазначив, що будинок придбавався за кредитні кошти та він є поручителем за кредитним договором. Пояснив, що враховуючи інтереси дітей, питання поділу будинку, визнання частки у праві власності ним не порушувалося. Зазначив, що у будинку залишилися його особисті речі, реєстрація місця проживання у зазначеному будинку має для нього правове значення щодо реалізації соціальних гарантій як учасника АТО.
В судових засіданнях суду апеляційної інстанції, сторони не заперечували, що будинок придбаний під час шлюбу.
За нормою ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для   особистого проживання і проживання членів   їх   сімей та інших осіб.
Сторони не заперечували, що питання визнання будинку особистою приватною власністю одного із подружжя, поділу будинку, визнання права власності на частину будинку ними не порушувалося, отже на час розгляду даної справи будинок є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, а отже, відповідач є співвласником вказаного будинку.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Таким чином, враховуючи, що сторонами у справі не заперечується того факту, що вказаний у позові будинок був придбаний ними під час шлюбу, отже у відповідності до ч.1 ст.60 СК України був набутий подружжям у спільну сумісну власність, ч. 2 ст. 405 ЦК України , на яку посилається позивач, не передбачає можливості позбавлення права користування будинком особи, яка є її співвласником, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказаний будинок, відсутні підстави для задоволення позову.
За таких обстави, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, вимог закону про звільнення відповідача від сплати судового збору , суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат, внаслідок чого з ОСОБА_2 підлягає стягненню: на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 384,20 грн, в дохід держави судовий збір в сумі 960 грн.
На підставі викладеного, ст.ст. 60,61 СК України, ст.ст. 319,321,383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, керуючись статтями 141, 367, 374,376,382 ЦПК України, суд 
постановив:
      Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Доготер Оксана Георгіївна задовольнити. 
      Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 384,20 грн
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 960 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий  І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна 
Повний текст судового рішення складений 01 липня 2020 року

Головуючий                                                 І.В. Склярська