У Х В А Л А 
Іменем України
31 липня 2020 року
м. Київ
справа № 759/23097/19
провадження № 61-10417ск 20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Грицаєнко Оленою Павлівною на ухвалу Святошинського районного суду                                м. Києва від 13 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду                      від 09 червня 2020 року за заявою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 175 571,60 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., витрати на оренду автомобіля в розмірі      31 000 грн. та витрати на проведення автотоварозначого дослідження, витрати по збереженню автомобіля в пошкодженому стані на спеціальному майданчику та витрати на евакуатор в розмірі 6 320 грн.
  ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на квартиру загальною площею 61,5 кв.м., житлова площа 40,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування застосування такого заходу ОСОБА_3 зазначав, що предметом позову є відшкодування майнової та моральної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25 серпня 2019 року на а/д Ліотіж -Козаровичі, де водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «DAEWOO», д.н.з. НОМЕР_1 допустила зіткнення з автомобілем марки «MAZDA» д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Вина відповідача підтверджується постановою Вишгородського районного суду Київської області від 07 жовтня 2018 року № 363/3809/19, яка не оскаржувалася та набрала законної сили.
Вартість понесених позивачем збитків підтверджується Звітом про оцінку вартості Матеріального збитку № 69/69.09.19 від 11 вересня 2019 року, де вартість матеріального збитку автомобіля марки «MAZDA» д.н.з НОМЕР_1 дорівнює ринковій вартості КТЗ до пошкодження та складає 321 571,60 грн.
Відповідач, під час розгляду судом справи, по вирішенню вини одного із учасників пригоди в настанні дорожньо-транспортної пригоди не визнавав своєї вини та, всілякими методами намагався уникнути відповідальності, як адміністративної так і цивільно-правової .
А тому заявник вважав, що до прийняття остаточного рішення необхідно накласти арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , ціну якого становить 222 891 грн. 60 коп.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 червня                      2020 року, заяву задоволено частково. Накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на квартиру загальною площею 61,5 кв.м. Опис: Загальна площа: 61,5, житлова площа: 40,1, опис: квартира складається з 3-х кімнат, за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_1 .
Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви, суд першої інстанції враховував предмет спору та вважав обґрунтованими вимоги позивача, так як невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.
14 липня 2020 року, засобами поштового зв`язку,  до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Грицаєнко Оленою Павлівною на ухвалу Святошинського районного суду                                м. Києва від 13 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду                      від 09 червня 2020 року, в якій просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.
Касаційна скарга мотивована тим, що заява про забезпечення позову не містить достатніх підстав для її задоволення, оскільки в ній не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження нерухомості або уникнення відповідачем відшкодування майнової шкоди.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту                            9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення - у випадках, встановлених законом.
Згідно із частиною 1 статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Частиною 3 статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Судом встановлено, що предметом позову є майновий спір про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 175 571,60 грн., моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., витрат на оренду автомобіля в розмірі 31 000 грн. та витрат на проведення автотоварозначого дослідження, витрат по збереженню автомобіля в пошкодженому стані на спеціальному майданчику та витрати на евакуатор в розмірі 6 320 грн.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_3 просила накласти арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на квартиру загальною площею 61,5 кв.м., житлова площа 40,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції, з ким погодився апеляційний суд обґрунтовано вважав, що обраний вид забезпечення позову є цілком співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, враховуючи відсутність відомостей щодо іншого майна відповідача для звернення з вимогами про забезпечення позову іншим шляхом.
Також, колегією суддів враховувано, що при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції відповідач не надала судам доказів вартості спірної квартири.
Враховуючи викладене, з метою забезпечення матеріально-правових інтересів позивача, попередження можливості несумлінних дій відповідача в подальшому під час судового розгляду справи по суті та після ухвалення судом рішення до набрання ним законної сили, спрямованих на укладення іншого правочину та проведення державної реєстрації речових прав, похідних від права власності з приводу належної йому земельної ділянки, що може істотно утруднити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , оскільки такий вид забезпечення позову у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору та співмірний із заявленими в позивачем вимогами.
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
За правилом статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
Керуючись частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Грицаєнко Оленою Павлівною на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року за заявою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. М. Сімоненко
 
                                                                                                            С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                            Є. В. Петров