Постанова
Іменем України
 
23 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/3519/17
провадження № 61-38885св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,
учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження  касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2018 року в складі судді Трусової Т. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року в складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк  «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), перейменоване в Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»),звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 954,18 доларів США, що станом на 19 грудня 2016 року становить 525 393,56 грн.
Позов мотивований тим, що 08 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К2U4А805070058, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26 934,75 доларів США з остаточним поверненням кредиту та сплатою відсотків до 04 лютого 2015 року.
У порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, в зв`язку з чим станом на 19 грудня 2016 року розмір заборгованості становить 151 402,28 доларів США та складається з: 19 954,18 доларів США - заборгованість за тілом кредиту,                 7 679,02 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10 019,82 доларів США заборгованість за комісією за користування кредитом,               113 749,26 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань.
Оскільки законодавство не зобов`язує кредитодавця вимагати від боржника сплати повної суми заборгованості, то кредитодавець на свій розсуд вимагає лише частину заборгованості, а саме - заборгованість за тілом кредиту, яка становить 19 954,18 доларів США.
Крім того, між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором укладено договір поруки від 08 лютого 2008 року, відповідно до якого боржник і поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Проте вимога, що була пред`явлена поручителю щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. Тому позивач просив стягнути вищевказану заборгованість із відповідачів солідарно.
Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до                                ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою, посилаючись на такі обставини. Відповідно до пункту 12 договору поруки від 08 лютого 2008 року, порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Зустрічний позов мотивований тим, що пунктом 11.1 кредитно-заставного договору визначено подію «дефолту», тобто, зокрема, у разі несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує суму 5 % кредиту, банк має право вимагати повного повернення суми кредиту та передання банку заставного майна.
Враховуючи, що банк використав своє право вимоги повернення кредиту достроково, беручи до уваги вилучення у боржника заставного майна у березні 2009 року, банком пропущено строк пред`явлення ОСОБА_2 претензій як поручителю, а тому її порука є припиненою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанцій
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, зустрічний позов                      ОСОБА_2 задоволено, визнано припиненою поруку, яка виникла на підставі договору поруки від 08 лютого 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 , на забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за кредитно-заставним договором від 08 лютого 2008 року.  
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наданий позивачем розрахунок не є достовірним доказом розміру невиконаних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 , а інших доказів, які б давали змогу встановити дійсний розмір боргових зобов`язань відповідачів, суду не надано, тому немає підстав для стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором.
Позивач не вчинив необхідних дій щодо звернення стягнення на предмет застави протягом розумного строкута своїми умисними діями допустив істотне зменшення вартості предмету застави. Такі дії є недобросовісними та розцінені судом як прострочення з боку кредитора, що є підставою для звільнення боржника від сплати процентів за час такого прострочення та надає суду право для зменшення розміру збитків і неустойки, що стягуються з боржника.
Зустрічний позов про припинення поруки є обґрунтованим, оскільки вимоги до поручителя заявлені з пропуском визначеного у договорі строку, що є підставою для відмови у позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав. У іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що,  не зважаючи на відсутність в матеріалах справи письмового повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу ОСОБА_1 про настання події дефолту, як того вимагає пункт 11.2.1 кредитно-заставного договору, подія дефолту, визначена умовами договору, настала, про що свідчать дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо вилучення заставного майна у позичальника за актом приймання-передачі, які визначені умовами договору як наслідки події дефолту. ОСОБА_1 з жовтня 2008 року не здійснював жодних платежів за кредитним договором, не погашав поточної заборгованості, в акті про вилучення заставного майна від 25 березня 2009 року вказав про відсутність можливості її сплатити та погодив реалізацію банком автомобіля для погашення заборгованості. Виходячи із змісту пунктів 11.2.2, 11.2.5, 11.2.6 кредитно-заставного договору, обов`язок дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором і повернення всієї суми кредиту, сплати процентів та інших платежів настав 25 квітня 2009 року.
Вилучення у відповідача предмета застави із застосуванням процедури, визначеної пунктом 11.2.3. кредитно-заставного договору позивач здійснив                       25 березня 2009 року, а реалізація автомобіля відбулась 19 серпня 2013 року,   предмет застави перебував у володінні позивача протягом чотирьох років, що виходить за межі розумного строку, обумовленого змістом зобов`язання та характеристикою предмета застави.
У порушення пункту 12.2 договору позичальник не був повідомлений про обрану заставодержателем процедуру звернення стягнення на предмет застави, а відтак він був позбавлений можливості виконати передбачений пунктом 12.3.1 договору обов`язок самостійно знайти покупця на автомобіль, що одночасно є і його правом, оскільки таким чином він міг сприяти зменшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання.
Факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 12.2 укладеного між сторонами кредитно-заставного договору, породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що загальна сума нарахованих і несплачених процентів за період з 25 вересня 2008 року по                        29 листопада 2013 року складає 7 679,02 доларів США, однак відповідно до виписки по рахунку, проценти банком були списані як прострочена заборгованість, та до стягнення з відповідачів позивачем не пред`являлися.
Зазначені недобросовісні дії позивача, що є простроченням з боку кредитора, не надавали права банку зараховувати 20 серпня 2013 року суму в розмірі                 38 448,01 грн, що дорівнювало 4 810,1 доларів США, отриманих від реалізації автомобіля, на погашення штрафу, одночасно із стягненням пені в розмірі 3 051,97 грн.  
Позивач звернувся до суду з даним позовом 23 лютого 2017 року, тоді як обов`язок дострокового повернення заборгованості за кредитом виник у позичальника ОСОБА_1 25 квітня 2009 року.
З розрахунку заборгованості вбачається, що не зважаючи на вилучення заставного майна у відповідача та настання у нього обов`язку достроково виконати всі грошові зобов`язання за кредитним договором,                                               ПАТ КБ «Приватбанк» продовжував нараховувати щомісячні платежі до                            29 листопада 2013 року, виходячи із умов кредитного договору.
Відповідно до пункту 13.11 кредитно-заставного договору позовну давність встановлено сторонами у 5 років.
Перебіг позовної давності для позивача ПАТ КБ «Приватбанк» розпочався                           25 квітня 2009 року - дня, коли у позичальника настав обов`язок дострокового виконання зобов`язань за договором і повернення всієї суми кредиту, сплати процентів та інших платежів, та завершився через 5 років - 25 квітня 2014 року.
Та обставина, що розмір залишку заборгованості визначено позивачем лише після реалізації автомобіля 20 серпня 2013 року, не може вплинути на обчислення перебігу позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізнався 25 березня 2009 року. 
15 листопада 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подала суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
Оскільки у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору щодо сплати щомісячних платежів ПАТ КБ «Приватбанк» вчинив дії з вилучення заставного майна у позичальника, то за умовами договору, у позичальника настав обов`язок дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором та повернення всієї суми кредиту, сплати процентів та інших платежів 25 квітня 2009 року, то порука ОСОБА_2 припинилась після закінчення п`яти років з дня настання зазначеного строку виконання зобов`язання, тобто 25 квітня 2014 року.
Оскільки з позовом до суду про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя позивач звернувся лише 23 лютого 2017 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про припинення поруки ОСОБА_2 
ПАТ КБ «Приватбанк» міг пред`явити позов до поручителя протягом 5 років з дати настання у позичальника обов`язку дострокового повернення кредиту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
22 червня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від                      17 травня 2018 року, в якій просило скасувати оскаржувані рішення та постановити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк».
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували факт того, що кредит був наданий із строком повернення до 04 лютого 2015 року. Позовна давність обраховується по кожному простроченому платежу. Суди не визначили моменту початку обрахування позовної давності, яким є момент прострочення оплати кожного платежу відповідно до графіку, що відповідає практиці касаційного суду. 
Договір поруки не був припиненим на час розгляду справи, оскільки кредитні зобов`язання, на забезпечення яких була надана порука, мав бути виконаний до 04 лютого 2015 року, а у договорі поруки передбачалося, що порука припиняється зі спливом 5 років з дня настання терміну повернення кредиту. Тому договір поруки мав припинитися лише 04 лютого 2020 року.
Позиції інших учасників 
19 жовтня 2018 року відповідачі через представника ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якій просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Відзив мотивований тим, що позичальник отримав кошти для сплати 60 % вартості автомобіля. Згодом він втратив можливість сплачувати кредит у доларах США з огляду на непрогнозоване та значне зростання його курсу, тому звертався до банку з проханням надати більший строк для повернення кредиту або переведення кредиту в гривню, проте не отримав відповіді на своє звернення.
25 березня 2009 року представники банку самовільно вилучили автомобіль у позичальника та документи на нього. Після цього в цей же день складено акт про вилучення автомобілю та комплектів ключів до нього. Підписуючи даний акт позичальник надав згоду на продаж автомобіля для погашення кредиту. 
Позичальник звертався до міліції з приводу вилучення автомобіля та отримав постанову про відмову в порушенні кримінального провадження з огляду на те, що автомобіль дійсно вилучений банком.
Доводи касаційної скарги є необґрунтованими. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі                        № 444/9519/12 (провадження 14-10цс18) зазначено про відмінність між строком договору та строком виконання договірних зобов`язань, що можуть і не збігатися.
Строк виконання договору, що зазначений у ньому, був змінений банком у зв`язку з настанням події дефолту. Банком вилучено автомобіль для реалізації з метою повернення всієї суми кредиту, що підтверджено відповідним актом від 25 березня 2009 року. Тому строк виконання зобов`язань у повному обсязі настав 25 березня 2009 року, що правильно встановлено судами. 
Проте банк впродовж кількох років не здійснював оцінку автомобіля та його реалізацію. Впродовж 4 років перебування автомобіля у банку його пробіг збільшився на 93 331 км, а його технічний стан значно погіршився, з автомобіля зникло наявне в ньому на час вилучення банком газобалонне обладнання, яке зазначалося і в акті про передання автомобіля банку від 25 березня 2009 року.
Крім того, кошти від продажу автомобіля банк зарахував на погашення штрафних санкцій, які він нараховував неправомірно одночасно у формі штрафу та пені, тобто застосовував подвійну відповідальність за одне порушення. 
Позов поданий банком 14 лютого 2017 року, хоча з моменту прострочення позичальника, а також продажу автомобіля минув значний час.
Фактично банк вимагає повторного виконання договору, порушивши норми щодо позовної давності, яка минула на час звернення до суду. 
Суди правильно встановили факт припинення поруки, оскільки з 2009 року банк не пред`явив вимоги до поручителя до 2017 року, пропустивши п`ятирічний строк дії поруки, встановлений у договорі з поручителем. Змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк змінив і момент початку строку дії поруки. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною третьою статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Фактичні обставини, встановлені судом 
08 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та позичальником ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № K2U4A805070058, предметом якого було надання банком позичальнику кредиту в розмірі 26 034,75 доларів США під 9,9 % річних на строк до 04 лютого 2015 року на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.
Сторони договору погодили, що погашення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, рівними частинами по 596,68 доларів США.
Цільовим призначенням кредиту визначено придбання транспортного засобу - автомобіля марки Nіssan X-Trail 2.5 G, 2005 року випуску, державний номер                                НОМЕР_1 , який позичальник передав банку в заставу.
Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалося також порукою. Так, 08 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і                    ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався у повному обсязі та солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором.
Позичальник ОСОБА_2 виконував зобов`язання за кредитним договором до вересня 2008 року, а з жовтня 2008 року припинив сплату коштів за кредитним договором.
25 березня 2009 року позивач із застосуванням процедури, визначеної у пункті 11.2.3. кредитно-заставного договору, здійснив вилучення у відповідача предмета застави.
Відповідно до акту передачі-прийому автомобіля позичальника ОСОБА_1 , що допустив прострочення заборгованості, від 25 березня 2009 року, останній передав автомобіль представникам ПАТ КБ «Приватбанк» та доручив банку в випадку невиконання ним зобов`язань перед «Приватбанком» до «25.03.2008 року», передати його на реалізацію, а виручені кошти спрямувати на погашення заборгованості за кредитним договором.
Сума непогашеного кредиту станом на день вилучення автомобіля складала                       25 146,23 долари США, з них прострочена заборгованість по тілу кредиту -                                1 434,25 доларів США, заборгованість за процентами - 1 103,65 доларів США, комісія- 969,66 доларів США, пеня - 460,92 долари США.
Відповідно до звіту експерта-автотоварознавця від 15 квітня 2013 року, складеного за заявою позивача, ринкова вартість автомобіля Nіssan X-Trail 2.5 G, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 на дату оцінки становить 83 000,00 грн.
За час перебування предмета застави у володінні позивача пробіг автомобіля (за показниками одометра) збільшився на 93 331 км (80 734 км - на час вилучення,                  174 055 км - на час оцінки), його технічний стан значно погіршився, при цьому з автомобіля зникло додатково встановлене газобалонне обладнання, наявність якого відображена в акті передачі-приймання автомобіля.
19 серпня 2013 року позивачем реалізовано предмет застави за визначеною у звіті ціною, що підтверджується актом прийому-передачі автомобіля та меморіальним валютним ордером № 2410, згідно з яким на погашення заборгованості                    ОСОБА_1 за кредитним договором зараховано 83 000,00 грн, що еквівалентно 10 384,09 доларам США.
З вказаної суми зараховано: на погашення штрафу - 38 448,01 грн, що еквівалентно 4 810,21 доларам США; на погашення пені - 3 051,97 грн, що еквівалентно                       381,83 долару США; на погашення тіла кредиту - 41 500,06 грн, що еквівалентно                     5 192,05 доларам США.
Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 19 грудня 2016 року банк нарахував ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі                 151 402,28 долара США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 19 954,18 долари США; заборгованість за відсотками - 7679,02 доларів США; заборгованість за комісією- 10 019,82 доларів США, пеню - 113 749,26 доларів США.
З розрахунку заборгованості вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» продовжував нараховувати щомісячні платежі до 29 листопада 2013 року.
У розрахунку зазначена загальна сума нарахованих і несплачених процентів за період з 25 вересня 2008 року по 29 листопада 2013 року в розмірі 7 679,02 доларів США, однак відповідно до виписки з рахунку, проценти списані банком як прострочена заборгованість.
25 січня 2017 року позивач направив відповідачам вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором у строк не пізніше 5 днів з дати її одержання, яка виконана не була.
Відповідно до пункту 13.11 кредитно-заставного договору позовна давність встановлена сторонами у 5 років.
15 листопада 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до пункту 12 укладеного між кредитором і поручителем ОСОБА_2 договору поруки порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки спростовуються встановленими судами обставинам і суперечать нормам матеріального права, що регулюють строк виконання зобов`язання, строк дії поруки та позовної давності.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і у встановлений законом строк.
Частиною першою статті 546 ЦК Українивизначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.
Згідно з частиною першою та третьою статті 553 ЦК Україниза договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.
Згідно з частиною першою статті 554 ЦК Україниу разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Відповідно до частини першої статті 541 ЦК Українисолідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін -календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати                   (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої праваі виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631                               ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631                             ЦК України).
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Умовами кредитно-заставного договору сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та встановили самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку - дострокове повернення всієї суми кредиту, виплати процентів за користування кредитом, виконання всіх інших грошових зобов`язань за договором у повному обсязі, а також можливість одностороннього розірвання договору банком, розірвання договору у судовому порядку та звернення стягнення на предмет застави тощо. 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Оскільки сторони визначили строк усунення позичальником порушення умов договору та правовий наслідок неусунення - дострокове повернення кредиту у договорі, то саме він застосовується під час визначення обсягу заборгованості позичальника за процентами, штрафними санкціями, обрахування позовної давності та строку існування поруки.  
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Відповідно до статті 1 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» (далі - Закон № 2654-XII) застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до статті 19 Закону № 2654-XII за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.
Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (частини перша, друга статті 20 Закону № 2654-XII ).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 з жовтня 2008 року припинив сплату коштів за кредитним договором, а 25 березня 2009 року позивач із застосуванням процедури, визначеної у пункті 11.2.3. кредитно-заставного договору, здійснив вилучення у відповідача предмета застави.
Відповідно до акту передачі-прийому автомобіля від 25 березня 2009 року                  ОСОБА_1 передав автомобіль представникам ПАТ КБ «Приватбанк» та доручив банку в випадку невиконання ним зобов`язань перед «Приватбанком» до       «25.03.2008 року», здійснити його реалізацію, а виручені кошти спрямувати на погашення заборгованості за кредитно-заставним договором.
Відповідно до пункту 11.1. кредитно-заставного договору, до істотних порушень позичальником умов договору відноситься затримання сплати частини наданого кредиту та (або) процентів щонайменше на один календарний місяць та несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % від суми наданого кредиту, що вважається подією дефолту.
Згідно з пунктами 11.2.1, 11.2.2, 11.2.5, 11.2.6 кредитно-заставного договору настання події дефолту надає банку право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, виплати винагороди, сплати процентів за фактичний строк користування кредитом, виконання усіх інших грошових зобов`язань за договором, а також звернути стягнення на предмет застави та, відповідно, зумовлює обов`язок позичальника негайно усунути подію дефолту або передати предмет застави у володіння банку та/або достроково повернути кредит протягом 30 календарних днів з моменту одержання відповідного повідомлення банку (повідомлення про дефолт) .
Відповідно до пункту11.2.2 позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі.
У пункті 11.2.5 кредитно-заставного договору передбачено, що якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави , якщо дата такої реєстрації буде пізнішою) позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку зазначені у повідомленні, втрачають чинність.
Пунктом 11.2.6 зазначеного договору визначено, якщо протягом строку, вказаного у пункті 11.2.5, позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов`язаний негайно повернути суму кредиту у повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька з наступних дій: згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення, розірвати договір у судовому порядку, звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному у статті 12 договору, застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволений законодавством України.
Згідно з пунктами 12.2., 12.3., 12.9. кредитно-заставного договору банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави в один з таких способів: передача предмета застави у власність банку; продаж предмета застави третій особі; звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса; будь-який інший спосіб, дозволений законодавством, або звернутися до суду.
Відповідно до наведених обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що подія дефолту настала і для її усунення позичальник передав предмет застави банку.
Враховуючи зазначене, банк застосував передбачену договором процедуру дефолту, що призвело до зміни строку повернення кредиту.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до позичальника і приймаючи нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності за основним зобов`язанням.
Доводи позивача про те, що позовна давність має обраховуватися окремо по кожному платежу, а також з урахуванням кінцевого строку повернення кредиту, передбаченого у договорі, є безпідставними.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
У частині першій статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК Україниза зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
У договорі сторони, керуючись статтею 259 ЦК України, дійшли згоди про збільшення позовної давності до 5 років.
Позичальником через представника до суду першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Позивач звернувся до суду з позовом 14 лютого 2017 року, тобто після спливу п`ятирічного строку позовної давності після настання події дефолту та передачі позичальником предмету застави банку.
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про припинення поруки.
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Порука припиняється саме після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, і лише у разі, якщо такий строк не визначено в договорі, то застосовується шестимісячний строк для припинення поруки.
Сторони встановили строк дії договору поруки, а саме визначили, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з                           04 лютого 2015 року на 25 квітня 2009 року. 
Враховуючи викладене, кінцевою датою припинення поруки є 25 квітня 2014 року, а банк звернувся до суду з цим позовом 14 лютого 2017 року.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Суди першої і апеляційної інстанції правильно встановлені обставини справи, застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2018 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	В. М. Ігнатенко   В. С. Жданова   	
 	В. О. Кузнєцов