ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/17706/18                                Головуючий у І інстанції - Кармазін О.А.
                                                                                             Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 вересня 2020 року                                                                                          м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                     суддів:                   Лічевецького І.О., Бєлової Л.В.   

                          при секретарі:                   Черніченко К.О.,
                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина Андрія Анатолійовича, третя особа: Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина Андрія Анатолійовича, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову від 03.10.2018 року про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 57353840; визнати протиправною та скасувати постанову від 03.10.2018 року про арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 57353840.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав, що предметом виконавчого провадження є виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не про стягнення будь-яких коштів з боржника, відповідно у приватного виконавця були відсутні підстави розраховувати основну винагороду, виходячи із розміру загальної заборгованості перед Банком, оскільки стягнення такої заборгованості не є предметом примусового виконання, у зв`язку з чим, на думку Позивача постанова про стягнення основної винагороди є неправомірною.
Також Позивач зазначає, що приймаючи постанову про арешт майна боржника, приватний виконавець наклав арешт на все майно, яке належить боржнику, проте предметом виконавчого провадження є звернення стягнення на земельну ділянку, а не грошові кошти боржника, у зв`язку з чим, на думку Позивача постанова про арешт майна боржника є неправомірною.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. 
Зокрема, Позивач зазначає, що у виконавчому написі нотаріуса та у постанові про відкриття виконавчого провадження, предметом примусового виконання є звернення стягнення на земельну ділянку, загальною площею 0,0555 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000:72:172:0042, отже, на думку Позивача, виконавчим документом - виконавчим написом нотаріуса - чітко визначено, які дії має вчинити приватним виконавець, до обсягу яких не входить стягнення самого розміру заборгованості, пошук та реалізація будь-якого іншого майна боржника, крім земельної ділянки.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Згідно з ч. 4    ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились.
За приписами частини 6 статті 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 308   КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до виконавчого напису, зареєстровано в реєстрі за № 968 від 02.10.2018 року звернуто стягнення на земельну ділянку площею 0,0555 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000:72:172:0042, що належить ОСОБА_1 . 
Зазначена земельна ділянка на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом 06.10.2008 року за реєстровим № 10612, передана в іпотеку УніКредит Банк ТОВ, код 21753123, правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» (код ЄДР 00039019) в забезпечення зобов`язань по договору про іпотечний кредит № MRTG-000000014887/S від 06.10.2008 року, строк платежу за яким настав 11.02.2018 року за період з 15.01.2010 року по 20.09.2017 року.
За рахунок коштів, отриманих від реалізації земельної ділянки задовольнити вимоги АТ «Укрсоцбанк» у розмірі: 614    671,80 доларів США, що за офіційно встановленим курсом НБУ станом на 20.09.2017 року становить 16    059    183, 44 грн., у тому числі: 310    183,11 доларів США, що за курсом НБУ становить 8    103    979,17 грн. - заборгованість за кредитом та 304    488,69 доларів США, що за курсом НБУ становить 7    955    204,27 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Виконавчий напис набрав чинності з дня його вчинення - 02.10.2018 року.
03.10.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним Андрієм Анатолійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57353840, яка винесена при примусовому виконанні виконавчого напису № 968 виданого 02.10.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про звернення стягнення земельну ділянку, загальною площею 0,0555 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000:72:172:0042, що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним Андрієм Анатолійовичем 03.10.2018 року винесено постанову у ВП № 57353840 про стягнення з боржника основної винагороди.
Зокрема, у мотивувальній частині постанови зазначено, що 03.10.2018 року розпочато примусове виконання вищезазначеного виконавчого документа, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 57353840. Сума боргу згідно виконавчого документа складає 16 059 183,44 грн. 
З посиланням на положення ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»,    ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», на постанову Кабінету Міністрів України № 643 від 08.09.2016 року деталізовано нормативне регулювання стягнення винагороди, а саме щодо одержання основної винагороди у розмірі 10% стягнутої суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. 
Відтак, визначена сума основної винагороди приватного виконавця - 1 605 918,34 грн., яка підлягає стягненню з боржника.
Окрім того, 03.10.2018 року Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним Андрієм Анатолійовичем, винесено постанову у ВП № 57353840 про арешт майна боржника.
Даною постановою, для забезпечення виконання рішення, накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 17   665   101,78 грн.
Не погоджуючись з правомірністю прийнятих постанов та діями Відповідача щодо реєстрації обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, Позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що аналіз положень законодавства України та наявні в матеріалах справи докази підтверджують правомірність дій приватного виконавця вчинених щодо винесення оскаржуваних постанов, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх скасування. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Положеннями ч. 2   ст. 19 Конституції України   встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі також Закон № 1404-VIII).
За приписами ст. 1 Закону № 1404-VIII   виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню.
Так, Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.
У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Відповідно до ч. 3 ст. 31 цього Закону основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:
1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;
2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 4 ст. 31 цього ж Закону основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
З 28.08.2018 року набрала чинності редакції частини 7 статті 31 зазначеного Закону, відповідно до якої приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до п. 19. Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 р. N 643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця (ч. 6 ст. 48 цього Закону).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, предметом виконавчого провадження у даній справі є звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку на підставі виконавчого напису, кошти від реалізації якого призначені для задоволення вимог Стягувача - АТ «Укрсоцбанк» у розмірі 16    059    183,44 грн. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що розмір винагороди приватного виконавця у сумі 1   605   918,34 грн. (16   059   183,44 х 10%) визначено вірно.
Колегія суддів вважає помилковими доводи Позивача відносно протиправності постанови про стягнення основної винагороди, оскільки у даному випадку наявна сума боргу, в погашення якого підлягає реалізації предмет іпотеки та, відповідно, зазначення про звернення стягнення на предмет іпотеки не змінює майнового характеру виконавчого провадження, в рамках виконання якого кредитору підлягає перерахуванню сума коштів від реалізації майна, що вбачається і із змісту виконавчого напису.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова про стягнення з боржника основної винагороди є правомірною, винесеною на підставі та у межах повноважень приватного виконавця, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення даної позовної вимоги.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, даною постановою, винесеною в рамках виконавчого провадження № 57353840, приватним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця - 17    665    101,78 грн. (16   059   183,44  + 1   605   918,34).
Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 зазначеного Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 цього закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч. 2 ст. 56).
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку, зазначення у виконавчому документі та постанові приватного виконавця про предмет виконавчого провадження - звернення стягнення на предмет іпотеки, не змінює майнового характеру виконавчого провадження, в рамках виконання якого предмет іпотеки підлягає реалізації, а сума коштів від реалізації майна підлягає перерахуванню кредитору (стягувачу), що вбачається і із змісту виконавчого напису та, по суті, є метою виконавчого провадження - задоволення грошових вимог кредитора за рахунок реалізації предмета іпотеки, який сам по собі є забезпеченням реального виконання основного (кредитного) зобов`язання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова приватного виконавця відповідає встановленим вимогам законодавства та спрямована на реальне виконання рішення, а її виконання обмежено загальною сумою стягнення.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про те, що постанови про арешт майна боржника є правомірною, винесеною на підставі та у межах повноважень приватного виконавця, у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі наявних в матеріалах справи доказів та системного аналізу положень законодавства України, адміністративний позов не підлягає задоволенню. 
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа   Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Зі змісту   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                  Судді:                                                                         І.О. Лічевецький 

                                                                                                      Л.В. Бєлова