Дата документу 07.07.2020 Справа № 317/2409/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №317/2409/19        Головуючий у 1 інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/2060/20        Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.,
при секретарі: Бєловій А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року по справі за позовом Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу,-
В С Т А Н О В И Л А:        
У липні 2019 року Міністерство оборони України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу. 
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідач ОСОБА_1 , являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді начальника розвідки штабу в/ч НОМЕР_1 , та відповідно до вимог ст.ст. 29-32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України будучи начальником для військовослужбовців цієї ж військової частини в тому числі старшого прапорщика ОСОБА_2 та прапорщика ОСОБА_3 , був військовою службовою особою, діючи умисно, в умовах особливого періоду, всупереч інтересам служби на порушення вимог статей 6, 11, 49, 50, 58, 59, 60 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, перевищуючи владу та службові повноваження, застосував до підлеглих насильство, що стало підставою тяжких наслідків (смерті) ОСОБА_2 та в подальшому виплати рідним загиблого грошового відшкодування моральної та матеріальної шкоди за рахунок позивача.
06 березня 2018 року за даними фактами Саратським районним судом Одеської області винесено вирок по справі № 513/277/17, який ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2018 року та постановою Верховного Суду від 14 березня 2019 року залишено без змін.
Вироком суду також було частково задоволено цивільний позов потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме, ухвалено стягнути з Міністерства оборони України: на користь дружини - потерпілої ОСОБА_4 - 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 2437,72 грн. щомісячно - довічно та 5271,43 грн. судових витрат; а також на користь сина потерпілого ОСОБА_5 200000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Міністерством оборони України здійсненні на виконання судового рішення (вироку) по справі № 513/277/17 були здійснені виплати потерпілим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 коштів на загальну суму: 412584,59 гри., що підтверджується меморіальними ордерами.
Причинний зв`язок між незаконними (злочинними) діями відповідача та смертю ОСОБА_2 є преюдиціальним фактом, тобто таким, що звільняється від доказування. 
Міністерством оборони України відшкодовано завдану ОСОБА_1 шкоду рідним (дружині та сину) загиблого ОСОБА_2 .
Оскільки смерть ОСОБА_2 спричинена не бойовими діями чи іншими спеціальними умовами військової служби, а незаконними діями відповідача - ОСОБА_1 , що доведено вироком суду, який набрав законної сили, Міністерство оборони України за правилами ст. 1191 ЦК України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Посилаючись на зазначене, Міністерство оборони України просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заподіяну шкоду в розмірі 412584,59 грн. 
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України суму заподіяної шкоди в розмірі 412584,59 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 4125,85 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на його незаконність, та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року скасувати та закрити провадження по цій справі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що обвинувачений ОСОБА_1 не отримав під час розгляду в цивільному позові в кримінальній справі статусу сторони (цивільного відповідача) або статус третьої особи, у суду першої інстанції не було жодних підстав вважати обставини, встановлені від час розгляду цивільного позову в кримінальній справі, такими, що у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення та не підлягають доказуванню у цій справі. Також, на думку скаржника, він є неналежним відповідачем в рамках цього позову, оскільки за приписами ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Таким чином, відповідальність за завдану моральну шкоду слід покласти на військову частину НОМЕР_1 . 
Крім цього, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції в порушення ч. 1 ст. 19 ЦПК України розглянуто справу в порядку цивільного судочинства, яка мала бути розглянута в порядку адміністративного судочинства, оскільки позов подано суб`єктом владних повноважень до нього, як до особи, яка перебувала на посаді, що відноситься до публічної служби. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року по справі № 818/1688/16, з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебуває на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень – відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року (справа № 533/934/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 815/5027/15) від 03 жовтня 2018 року (справа 755/2258/17) виходячи з того, що у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу та звільнення. 
Судом першої інстанції також безпідставно стягнуто з нього судовий збір, оскільки згідно висновку Об`єднаної Палати ККС у справі № 187/291/17 від 23 січня 2019 року при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у ст. 2, 7, 9 КПК України завданням кримінального провадження. 
Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що вироком Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року, ОСОБА_1 , військовослужбовця військової служби за контрактом, який проходив її на посаді начальника розвідки штабу військової частини НОМЕР_1 , визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 426-1 КК України та призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з позбавленням військового звання «капітан». Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 200000 грн.; на користь ОСОБА_4 по 2437,72 грн. щомісячно довічно; на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 200000 грн.; на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 5271,43 грн. (а.с. 7-13).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2018 року вирок Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року залишено без змін (а.с. 62-67).
Постановою Верховного Суду від 14 березня 2019 року вирок Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2018 року щодо ОСОБА_1 змінено, на підставі ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зараховано ОСОБА_1 у строк покарання попереднє ув`язнення з 21 червня 2017 року по 26 липня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вищезазначені рішення щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 68-73).
З копій меморіальних ордерів № 8, № 9, № 10, № 11 від 20 листопада 2018 року, вбачається, що Міністерство оборони України здійснило виплати потерпілим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 коштів на загальну суму: 412584,59 грн., на виконання вищезазначеного рішення (а.с. 16-19).
Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що Міністерство оборони України відшкодувало шкоду, завдану відповідачем ОСОБА_1 , згідно вироку Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року у розмірі 412584,59 грн., у нього виникло право регресу до винної особи.
При цьому, вину ОСОБА_1 встановлено саме вищезазначеним вироком, а отже, відповідно до приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню, оскільки вирок суду в кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, саме в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, міністерство оборони України звернулось в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу у розмірі 412584,59 грн. 
Отже, встановлено, що вказаний позов заявлений у зв`язку з тим, що на підставі вироку Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року позивач відшкодував ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 412584,59 грн., завданої діями відповідача, який вироком Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року визнаний винним у скоєнні злочину.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Пунктом 7 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, визначено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.
Отже, відшкодування військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними в порядку регресу шкоди військовій частині відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.
Так, за аналогічних обставин справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла до такого висновку, що відображено у постанові від 20 вересня 2018 року (справа № 200/22363/16?а). 
При цьому, посилання ОСОБА_1 на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року по справі № 818/1688/16 не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, з огляду на наступне. 
У постанові, на яку посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
При цьому визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Проте, у вищезазначеній справі встановлені інші обставини та характер правовідносин. Зокрема, позивачем не заявлялось вимог про відшкодування шкоди в порядку регресу. Крім того, у справі, яка переглядається апеляційним судом, вимог щодо правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця не заявлялось, з урахуванням характеру виникнення спірних правовідносин, а отже відсутні підстави для оцінки правомірності дій ОСОБА_1 як особи, яка перебувала на посаді державної/публічної служби.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції правил предметної юрисдикції не знайшли свого підтвердження, оскільки спір між сторонами виник з приводу стягнення відшкодування шкоди в порядку регресу, а не через проходження відповідачем військової служби.
Посилання ОСОБА_1 що він є неналежним відповідачем у цій справі не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтується на особистому тлумаченні скаржником норм законодавства. 
Так, саме Міністерство оборони України, а не Військова частина НОМЕР_1 відшкодувало ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 412584,59 грн., а отже набуло право зворотної вимоги до ОСОБА_1 , вина якого встановлена вироком. 
Крім цього, зі змісту ухвали апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2018 року вбачається, що зазначені доводи перевірялись судом, та не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року. 
Твердження ОСОБА_1 що судом першої інстанції помилково стягнуто з нього судовий збір, з посиланням на правову позицію Об`єднаної палати ККС у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 187/291/17, також є безпідставними, оскільки в ній йдеться про відсутність підстав для стягнення судового збору з обвинуваченого, який несе цивільну відповідальність саме при вирішення у межах кримінального провадження цивільного позову. 
Таким чином, вищенаведені доводи фактично зводяться до незгоди з вироком суду в цій частині, що є недопустимим. 
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року по цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 липня 2020 року.

Головуючий:

Судді: