ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2020 року                         м. Дніпро                           Справа №  904/6063/19
       Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва         І.М. ( доповідач )      
суддів:                       Широбокової Л.П.,Чус О.В. 
розглянувши у порядку письмового провадження 
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
на  рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2020 р. 
( суддя Колісник І.І., м. Дніпро, повний текст рішення складено 23.03.2020 р.) у справі 
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця", 
м. Дніпро
до Приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод", 
м. Дніпро 
про стягнення заборгованості у сумі 69 982,75 грн.
                                                  ВСТАНОВИВ: 
Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою та з урахуванням уточненого позову, що надійшов до суду 11.01.2020 р., просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод" заборгованість у сумі 69 982,75 грн., з яких: 65 031,74 грн. - основна сума боргу, 80,60 грн. - сума боргу за договором відшкодування витрат, 3 302,56 грн. - інфляційні втрати, 1 567,85 грн. - 3% річних.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на те, що 30.06.2018 р. припинив дію укладений з Відповідачем договір оренди нежитлового приміщення № 12/02-3704-ОД від 10.11.2009 р., однак Відповідач об`єкт оренди після цього не повернув, що й стало підставою для нарахування до стягнення заборгованості з орендної плати станом на 01.07.2018 р., а також орендної плати та неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України - подвійної орендної плати за фактичне користування нежитловим приміщенням за період з 01.07.2018 р. по 30.11.2019 р. у загальній сумі 65 031,74 грн.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, зазначає, що договір оренди нежитлового приміщення від 10.11.2009 р. №12/02-3704-ОД припинив свою дію 30.06.2018 р., а отже у нього відсутні зобов`язання з орендної плати за період із липня 2018 року по листопад 2019 року. Відповідач стверджує, що зобов`язання з орендної плати за період з 10.11.2009 р. по 30.06.2018 р. ним виконано в повному обсязі.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2020 р. у справі №904/6063/19 позов задоволено частково - стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" неустойку в сумі 30 584,76 грн., борг за договором про відшкодування витрат у сумі 80,60 грн., інфляційні втрати у сумі 1 716,92 грн., 3% річних у сумі 824,77 грн, судовий збір у сумі 911,52 грн. У решті позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись  на  порушення судом норм матеріального права, яке полягало в  неправильному тлумаченні закону, який застосований до спірних відносин, просить рішення господарського суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі 42 143,55 грн. та прийняти у відповідній частині нове рішення про задоволення позовних вимог.      
Зокрема, Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що орендна плата не є заходом відповідальності та не може бути ототожнена з неустойкою, тому вважає, що висновок суду про неможливість задоволення вимоги стосовно стягнення основної заборгованості за договором оренди за період з 01.07.2018 р. по 01.01.2019 р. ( з моменту закінчення договору оренди ) поряд зі стягненням неустойки за ст.785 ЦК України, оскільки вказане фактично є притягненням Відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, є неправильним тлумаченням закону. 
Зазначає, що нормами чинного законодавства чітко визначене поняття орендної плати та те, що орендна плата є істотною умовою договору, зокрема, це зазначено у ст. ст. 284-286 ГК України, ст. ст.18, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Скаржник вважає, що суд першої інстанції не дослідив умови договору оренди майна та не надав належної юридичної оцінки п. 3.12 договору, яким визначено, що у разі припинення ( розірвання ) договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно, що призвело до невідповідності висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи.
Скаржник стверджує, що навіть після закінчення дії Договору, Відповідач зобов`язаний сплачувати на користь Позивача орендну плату до моменту повернення майна за актом приймання-передачі. При цьому, орендна плата сплачується саме за користування майном, а сплата неустойки є мірою цивільно-правової відповідальності за невиконання зобов`язань, яка полягає в покладенні на Боржника додаткового зобов`язання за невиконання основного обов`язку, внаслідок чого Боржник несе невигідні майнові наслідки за порушення зобов`язання.
Скаржник наголошує на тому, що неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. При цьому системний аналіз ст. 758 ЦК вказує, що подвійна оренда плата є різновидом відповідальності за порушення зобов`язання, розмір якої встановлено законом та визначається відповідно до розміру орендної плати за користуванням майном. Тобто, орендна плата має сплачуватися орендарем незалежно від застосування орендодавцем свого права вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, передбаченого ст. 785 ЦК України.
Стверджує, що системний аналіз норм законодавства стосовно оренди майна, з урахуванням положень ст. 11 ЦК України, ст.174 ГК України та умов договору оренди свідчить про те, що у зв`язку із припиненням договору у розумінні ст.291 ГК України - внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, у відповідача виник обов`язок негайно повернути позивачу майно з оренди шляхом підписання відповідного акту. Наслідком порушення виконання цього обов`язку є застосування до відповідача самостійної майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин у вигляді сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за час прострочення. При цьому, основне зобов`язання відповідача сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється, оскільки його припинення у розумінні ст.795 ЦК України пов`язано не з закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами відповідного документу (акту) про повернення орендарем предмета договору оренди.
В якості практики можливості застосування поряд зі стягнення орендної плати після закінчення терміну дії договору ще й неустойки, нарахованої відповідно до ст. 785 ЦК України, скаржник навів постанови Верховного Суду від 26.07.2018р. у справі  925/1358/17, від 26.12.2019 р. у справі № 904/342/19.
        Від Приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство просить рішення Господарського суду суду Дніпропетровської області від 16.03.2020 по справі № 904/6063/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В обгрунтування своїх доводів, Товариство  посилається на те що неустойка, що передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні ст. 230 ГК України. Таким чином,  на думку Товариства, одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном ( за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом ) є неможливим, оскільки є притягненням Відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення ( аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. у справі №9 10/12949/16 та у постанові від 17.12.2018 р. у справі № 906/1037/16 ). Товариство вважає, що твердження Позивача про неправильне тлумачення закону при прийнятті рішення по справі № 904/6063/2019 судом першої інстанції є безпідставними та необгрунтованими, оскільки неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України є ніщо інше як орендна плата за користування річчю, нарахована у подвійному розмірі, саме тому, з метою недопущення притягнення Відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, суд дійшов обґрунтованого висновку пронаявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді - Кузнецова І.Л., Широбокова Л.П.       
     Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи. 
Ч. 13 ст. 8 ГПК України   визначено,  що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно  до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
   Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного  провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають  розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,  розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься  до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.04.2020 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на  рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2020 р., у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Розпорядженням керівника апарату суду від 26.06.2020 р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Кузнецової І. Л., відповідно до п. 2.4.6 Засад використання  автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.2018 р. зі змінами, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів.
Автоматичною системою  документообігу  для вирішення питання про призначення справи до розгляду визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Широбокової Л.П., Чус О.В..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.06.2020 р., колегією суддів у складі  суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Широбокової Л.П., Чус О.В., апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на  рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2020р. у справі № 904/6063/19, прийнято до свого провадження.
Переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну  скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10.11.2009 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області ( Орендодавець ) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпрококс" ( Орендар ), за участю Державного підприємства "Придніпровська залізниця" ( Балансоутримувач ) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3704-ОД, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно, нежитлове вбудоване приміщення площею 12,8 кв.м., розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Весняна, 99-а на 1-му поверсі одноповерхового будинку, що перебуває на балансі ДП "Придніпровська залізниця".
Майно передається в оренду з метою розміщення та роботи в ньому прийомоздавальників вантажу та оглядачів вагонів ВАТ "Дніпрококс". Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється ( п. 1.2 договору ).
Договір було укладено строком на два роки, що діє з 10.11.2009 р. до 09.11.2011 р., включно.
У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації, наданої органам державного пожежного нагляду та узгодження балансоутримувача, договір за заявою орендаря щодо продовження терміну його дії може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені в договорі (п.10.1 договору).
П. 10.11 договору передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження.
Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря ( п.10.12 договору).
Якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна після припинення договору, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати неустойки в розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування майном за час прострочення ( п. 10.13 договору ).
Крім того, п. 3.12 сторони передбачили, що у разі припинення ( розірвання ) договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.
Відповідно до умов договору об`єкт оренди передано Орендарю в платне користування за актом приймання-передачі від 10.11.2009 р.
Додатковими угодами від 16.11.2011 р., 05.05.2014 р., 09.12.2014 р., 23.04.2015 р., 09.09.2015 р., строк дії договору продовжувався до 09.11.2013 р., 09.11.2014 р., 31.03.2015 р., 31.07.2015 р., 31.12.2015 р., відповідно.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час дії договору Відкрите акціонерне товариство "Дніпрококс" ( Орендар ) змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Євраз - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського" та Приватне акціонерне товариство "Євраз Дніпровський металургійний завод", що відповідно до додаткових угод від 16.11.2011 р. та від 16.05.2016 р. стало підставою для зміни найменування Орендаря в договорі.
Відповідно до інформації з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом 18.12.2019 р. Приватне акціонерне товариство "Євраз Дніпровський металургійний завод" змінило найменування на Приватного акціонерного товариство "Дніпровський металургійний завод".
У свою чергу Акціонерне товариство "Українська залізниця" стало правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту, що вбачається з витягу статуту АТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 735 ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 р. № 938 ).
У процесі утворення Акціонерного товариства "Українська залізниця" останнє набуло право власності на об`єкт оренди за договором, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( індексний номер  витягу 118919388, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 650772412101 ).
18.03.2016 р. між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та Публічним акціонерним товариством "Євраз - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського" було укладено Додатковий договір до договору оренди нерухомого майна № 12/02-3704-ОД від 10.11.2009 р., згідно з яким сторони допустили заміну Орендодавця - ДП "Придніпровська залізниця" на Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".
Відповідно до п. 3.6 додаткового договору від 18.03.2016 р. сторони також передбачили, що 100 % орендної плати перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним. Одержувач коштів - структурний підрозділ "Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-Вузол" регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".
Цим додатковим договором строк дії договору оренди продовжено по 31.03.2016 р., включно.
За наслідком укладеного цього додаткового договору сторони договору оренди також уклали й підписали 18.03.2016 р. новий акт приймання-передачі Відповідачу у платне користування об`єкта оренди, в якому також зазначили, що цей об`єкт обліковується на балансі структурного підрозділу "Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-Вузол" регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".
Додатковими договорами від 16.06.2016 р. , 07.07.2016 р. , 18.10.2016 р. , 28.11.2016 р., 04.05.2017 р., 29.12.2017 р. сторони вносили зміни до п. 10.1 договору в частині строку його дії, подовжуючи його до 30.06.2016 р., 31.07.2016 р., 31.10.2016 р., 31.03.2017 р., 29.12.2017 р., 31.12.2017 р., 31.03.2018р., відповідно.
Додатковим договором від 11.05.2018 р. сторони виклали п. 10.1 договору в новій редакції, згідно з якою цей договір діє з 01.04. 2018 р. по 30.06.2018 р., без подальшого продовження.
Додатковим договором від 29.12.2017 р. сторони внесли зміни до п. 3.1 договору та встановили, що розмір базової орендної плати жовтня становить 1 524,00 грн. без ПДВ. Нарахування орендної плати проводити із застосуванням індексу інфляції з 01.01.2018 р. до закінчення дії договору.
Місцевим господарським судом встановлено, що листами від 03.05.2018 р., 11.05.2019 р., 24.07.2019 р. Позивач попереджав Відповідача про припинення договору 30.06.2018 р. внаслідок закінчення строку його дії та про необхідність повернення об`єкта оренди за відповідним актом, сплати заборгованості.
Матеріали справи свідчать, що 30.10.2019 р. комісія Позивача провела обстеження орендованого майна та встановила, що Відповідач займає частину нежитлового приміщення будівлі вокзалу площею 12,8 кв. м за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Весняна, 99А., разом з тим термін дії договору оренди № 12/02-3704-ОД закінчився 30.06.2018 р. За результатом обстеження складено акт від 30.10.2019 р.
16.07.2010 р. між Державним підприємством "Придніпровська залізниця"                                   ( Балансоутримувач ) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпрококс" ( Орендар ) було укладено також Договір № 273 ПР/БМЄС-1088/Нюдч про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.
Додатковою угодою № 5 від 16.05.2016 р. до договору найменування Орендаря сторони змінили на його змінене за статутом - Приватне акціонерне товариство "Євраз Дніпровський металургійний завод".
Згідно з п.1.1 цього договору Балансоутримувач в особі Відокремленого структурного підрозділу "Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-Вузол" Державного підприємства "Придніпровська залізниця" здійснює обслуговування майна, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Весняна, 99А загальною площею 12,8 кв.м, а орендар відшкодовує витрати балансоутримувача на амортизаційні відрахування, сплату податку на землю, комунальні послуги пропорційно до займаної ним площі, якщо інше не випливає з характеру послуг наданих балансоутримувачем за цим договором.
Орендар користується майном, яке складається з частин нежитлового приміщення пасажирської будівлі загальною площею 12,8 кв.м, розміщене на першому поверсі відповідно до плану приміщення. Орендоване майно використовується для розміщення та роботи в ньому прийомоздавальників вантажу та оглядачів вагонів ВАТ "Дніпрококс", без права реалізації за даною адресою (п.1.2 договору).
Відповідно до підп. 2.2.3 цього договору платежі за цим договором вносить Орендар протягом трьох банківських днів з моменту отримання рахунку.
Додатком № 1 до договору сторонами узгоджений розрахунок щомісячних платежів згідно з підп. 2.2.3 договору у загальній сумі 43,14 грн. з ПДВ, з яких: компенсація плати за землю (12.8 кв.м) - 0,4652 грн. без ПДВ, 5,9545 грн. з ПДВ; компенсація амортизаційних відрахувань (12,8 кв.м) - 0,94 грн. без ПДВ, 12,032 грн. з ПДВ; водозабезпечення (2 м.куб/місяць) - 8,98 грн. без ПДВ, 17,96 грн. з ПДВ (а.с. 51).
Додатком № 2 до договору сторонами узгоджений окремий розрахунок щомісячних платежів згідно з підп. 2.2.3 договору в опалювальний період (січень, лютий, березень, жовтень, листопад, грудень) у загальній сумі 213,92 грн. з ПДВ, з яких: компенсація плати за землю (12.8 кв.м) - 0,4652 грн. без ПДВ, 5,9545 грн. з ПДВ; компенсація амортизаційних відрахувань (12,8 кв.м) - 0,94 грн. без ПДВ, 12,032 грн. з ПДВ; водозабезпечення (2 м.куб/місяць) - 8,98 грн. без ПДВ, 17,96 грн. з ПДВ; компенсація витрат опалення (12,8 кв.м) - 11,119 грн. без ПДВ, 142,32 грн. з ПДВ (а.с. 51).
Договір набуває чинності з моменту підписання обома сторонами та діє до закінчення терміну дії основного договору оренди - 09.11.2011 р.. Умови договору поширюються на відносини, що виникли з 01.01.2010 р. ( п. 8.1 в редакції протоколу розбіжностей від 16.07.2010 р.).
У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається пролонгованим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором ( п. 8.4   договору ).
У зв`язку з тим, що Орендар не повністю та несвоєчасно здійснював орендні платежі за період користування об`єктом оренди з січня 2018 р. по листопад 2019 р., Позивач заявив до стягнення орендну плату та неустойку в розмірі подвійної орендної плати у загальній сумі      65 031,74 грн., суму боргу за договором відшкодування у розмірі 80,60 грн. з урахуванням часткових оплат, що і є причиною виникнення спору.
        Місцевим господарським судом також встановлено, що укладений між сторонами договір оренди є таким, що припинив свою дію з 01.07.2018 р., враховуючи листування між сторонами щодо спірного об`єкта оренди, у тому числі у травні 2018 р., під час якого Позивач заперечував проти продовження його дії з Відповідачем після закінчення його строку 30.06.2018 р., а також приписи п. 10.1 договору та ст. 764 ЦК України. 
Із наданих сторонами суду першої інстанції пояснень, підтверджених розрахунками Позивача, заявлена до стягнення заборгованість у сумі 65 031,74 грн. виникла внаслідок заборгованості Відповідача з орендної плати за січень - червень 2018 р. у сумі 5 742,17 грн. (з урахуванням часткових оплат у травні 2018 р., на загальну суму 5606,00 грн.), а також орендної плати у загальній сумі 34 446,98 грн. та неустойки (подвійна орендна плата) у сумі 68 893,95 грн., нарахованих за липень 2018 р. - листопад 2019 р., за користування об`єктом оренди після припинення спірного договору оренди (з урахуванням часткової оплати на загальну суму 44 051,36 грн. ) ( 5 742,17 + 34 446,98 + 68 893,95 = 109083,10; 109083,10 - 44 051,36 = 65031,74 ).
Заборгованість з орендної плати станом на 01.07.2018 р. на суму 5 742,17 грн., за період дії договору з урахуванням зазначених Позивачем щомісячних проіндексованих сум орендної плати за січень - червень 2018 р. ( 1 856,23 грн. - січень 2018 р., 1 872,93 грн. - лютий 2018 р., 1 893,54 грн. - березень 2018 р., 1 908,68 грн. - квітень 2018 р., 1 912,50 грн. - травень 2018 р., 1 904,86 грн. - червень 2018 р.) та часткової оплати у травні          2018 р. 5 606,00 грн. Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не була спростована належними й допустимими доказами. 
Як зазначає суд в оскаржуваному рішенні, зазначену оплату Відповідач у судовому засіданні визнав, доказів на підтвердження оплати у більшому розмірі не надав. Не спростував Відповідач також і здійснені Позивачем нарахування розміру орендної плати та неустойки за період липень 2018 р. - листопад 2019 р., а також здійснену ним оплату у цей період у загальній сумі 44 051,36 грн.
Після закінчення договору оренди Відповідач не виконав обов`язку щодо повернення Позивачу об`єкта оренди, продовжує ним користуватися. Отже, неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача за період липень 2018 р. - листопад 2019 р. такого виду відповідальності як неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України. Поряд із неустойкою позивачем одночасно заявлена до стягнення за той самий період також і орендна плата.
 В основу оскаржуваного рішення покладено висновок місцевого господарського суду про наявність передбачених законом підстав для стягнення з Відповідача заборгованості у загальній сумі 33 207,05 грн., з яких: 30 584,76 грн.. - неустойка, 80,60 грн. - сума боргу за договором про відшкодування витрат, 824,77 грн. - 3% річних, 1 716,92 грн. - інфляційні втрати. У решті позову відмовлено, оскільки одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням Відповідача до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України. Такого правового висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 13.02.2018 р. у справі № 910/12949/16 та у постанові від 17.12.2018 р. у справі №906/1037/16, який був підтриманий колегією суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 13.12.2019 р. у справі № 910/20370/17. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що із заявлених Позивачем до стягнення          65 031,74 грн. заборгованості законними й обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з Відповідача лише неустойки відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.
Не погоджуючись з рішенням господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2018 р. до 01.07.2018 р. ( до моменту закінчення договору оренди ) в розмірі 5  742,17 грн.; орендної плати за період з 01.07.2018 р. до 01.12.2019 р. ( з моменту закінчення договору оренди ) в розмірі 34 446 грн. 98 коп.; інфляційної складової в розмірі в розмірі 1  224,17 грн.; 3 % річних в розмірі в розмірі 730,23 грн.; судового збору в розмірі 1 009,48 грн., Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи апеляційної скарги: орендна плата є платою за користування відповідачем майном Позивача, а не відповідальністю. Господарський суд Дніпропетровської області дійшов помилкового висновку про неможливість стягнення орендної плати за фактичне користування приміщенням після закінчення договору оренди та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за невиконання орендарем обов`язку щодо повернення майна, нарахованої у відповідності до положень договору оренди та приписів частини другої ст. 785 ЦК України. Правовий висновок стосовно можливості передбачення умовами договору між сторонами одночасно орендної плати за фактичне користування орендованим майном після припинення дії договору до його повернення та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, викладений в постановах Верховного Суду від 26.07.2018 р. по справі № 925/1358/17 та від 26.12.2019 р. у справі № 904/342/19.
Ст. 269 ГПК України    встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у розмірі 42 143,55 грн. з огляду на таке.
За змістом частини 6 статті 283 та частини 4 статті 291 ГК України вбачається, що до відносин оренди між суб`єктами господарювання застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.
Аналіз частини 1 статті 759 та частини 1 статті 785 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Невиконання наймачем обов`язку щодо поверненні речі зумовлює право наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України.
Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.10.2019 у справі №904/3315/18 (пункти 137-139), від якої колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не вбачає за необхідне відступати при розгляді даної справи.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною 2 статті 785 ЦК України. Законодавцем у частині 1 статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові 02.09.2014 у справі №3-85гс14, а також Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постанові 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та у постанові 09.09.2019 у справі № 910/16362/18, у постанові колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/20370/17.
До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1806/17.
Судом першої інстанцій встановлено, що після закінчення договору оренди Відповідач не виконав обов`язку щодо повернення Позивачу об`єкта оренди, продовжує ним користуватися. Неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого Орендаря ( Відповідача ), а тому існують усі правові підстави для застосування до Відповідача за період липень 2018 р. - листопад 2019 р. такого виду відповідальності як неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України.
Поряд із неустойкою Позивачем одночасно заявлена до стягнення за той самий період також і орендна плата.
Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі орендованого майна; зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди. Таких правових висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах 14.11.2018 у справі № 924/195/16 та 11.05.2018 у справі №926/2119/17, Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 13.12.2019 р. у справі №  910/20370/17.
Відмовляючи частково в задоволені позову в оскаржуваній частині рішення,  суд першої інстанції врахував правові висновки, зазначені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 13.12.2019 р. у справі №  910/20370/17.
Так, Верховний Суд у постанові від 13.12.2019 р. у справі №  910/20370/17 зазначив, що на відміну від неустойки, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК України, що є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до якої необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України, обов`язок щодо сплати орендарем орендної плати за користування орендованим майном, в тому числі після спливу строку дії договору оренди, не залежить від встановлення вини у діях орендаря щодо несвоєчасного повернення об`єкта оренди за наслідком розірвання договору оренди. Орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі. Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України. Такого правового висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові 13.02.2018 р. у справі № 910/12949/16 та у постанові 17.12.2018 р. у справі № 906/1037/16, від якого колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає за необхідне відступати при розгляді справи № 910/20370/17.
Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
За приписами частин 5, 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо наведених в апеляційній скарзі посилань  на постанови Верховного Суду від 26.07.2018 р. у справі  925/1358/17, від 26.12.2019 р. у справі № 904/342/19, колегія суддів зазначає, що у зазначених судових рішеннях і судовому рішенні у цій справі, не є подібними предмет спору та фактичні обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги  в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення  залишенню без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України Центральний апеляційний господарський суд, -
                                                   ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2020р. у справі № 904/6063/19 залишити без змін.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню у зв`язку із малозначною справою, крім випадків передбачених ч. 2 п. 3 ст. 287 ГПК України.
Головуючий суддя                                                                                І.М.Кощеєв
Суддя                                                                                           Л.П. Широбокова
Суддя                                                                                                    О.В. Чус