Постанова                                      
Іменем України                             
08 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/13794/18
провадження № 61-3646св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Рівнеазот»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Панас О. В. від 19 жовтня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В., від 15 січня 
2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі - ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот». 20 березня 2017 року його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Позивач указував, що на день звільнення з ним не був проведений остаточний розрахунок. 15 серпня 2017 року Рівненський міський суд Рівненської області видав судовий наказ про стягнення з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 25 312,97 грн, яка була перерахована відповідачем на картковий рахунок позивача лише 09 лютого 2018 року.
 
Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд стягнути з 
ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2017 року по 08 лютого 
2018 року у розмірі 86 369,10 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 
2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2017 року по 08 лютого 2018 року у сумі 86 369,10 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому останнім розмірі. При цьому суд першої інстанції вважав, що строк звернення до суду про вирішення трудового спору позивачем не пропущено, оскільки 12 квітня 2018 року, тобто у межах тримісячного строку, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, однак ухвалою суду від 18 квітня 2018 року йому відмовлено у задоволенні заяви. ОСОБА_1 повторно звернувся до суду із аналогічною заявою, яку було задоволено та 18 травня 2018 року було видано судовий наказ про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак ухвалою суду від 23 червня 2018 року судовий наказ 
від 18 травня 2018 року скасовано, тому звернувшись до суду із цим позовом у липні 2018 року позивач не пропустив строк, встановлений статтею 233 КЗпП України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року апеляційну скаргу ПрАТ «Рівнеазот» залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2018 року - без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав за можливе задовольнити позовні вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ПрАТ «Рівнеазот» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду із позовом поза межами тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вказує, що виплата заборгованості із заробітної плати була позивачу проведена 09 лютого 
2018 року, однак із позовом до суду останній звернувся лише 24 липня 
2018 року.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 01 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з ПрАТ «Рівнеазот».
 
Наказом відповідача від 16 березня 2017 року позивача звільнено з роботи з 20 березня 2017 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.
 
Відповідач при звільненні позивача не виконав свого обов`язку щодо виплати останньому усіх належних йому сум.
 
15 серпня 2017 року Рівненський міський суд Рівненської області видав судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 25 312,97 грн, яка була перерахована відповідачем на картковий рахунок позивача лише 09 лютого 2018 року (а. с. 8-10).
 
12 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у задоволенні якої ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2018 року відмовлено.
 
На підставі повторно поданої заяви позивача, 18 травня 2018 року Рівненським міським судом видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак ухвалою цього ж суду від 23 червня 
2018 року судовий наказ від 18 травня 2018 року скасовано та роз`яснено заявнику про його право на звернення до суду із тими самими вимогами у порядку спрощеного позовного провадження, визначеному ЦПК України.
 
У заяві від 23 липня 2018 року ОСОБА_1 просив поновити строк звернення до суду для вирішення трудового спору, встановлений 
статтею 233 КЗпП України (а. с. 18, 19).
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
 
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
 
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
 
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження 
№ 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
 
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. 
 
З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого 
статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.
 
Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.
 
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до 
статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, такий обов`язок роботодавець виконав лише 09 лютого 2018 року, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період із 21 березня 2017 року по 08 лютого 2018 року у розмірі 86 369,10 грн, який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 
1995 року № 100. 
 
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, оскільки сума невиплачених позивачу при звільненні сум становила 25 312,97 грн, що є більшою ніж у тричі від визначеної суми середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні (86 369,10 грн).
У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заробітної плати у розмірі 25 312,97 грн. При цьому Верховний Суд враховує незначний період затримки виплати заборгованості та недоведеність позивачем понесення майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку.
 
Верховний Суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (86 369,10 грн) порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати (25 312,97 грн) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.
 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи Верховний Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатимеобставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
 
Тому судові рішення підлягають зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 
30 000 грн.
 
Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП).
 
Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
 
Як вбачається із матеріалів справи, позивач вперше звернувся до суду із вимогою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 12 квітня 2018 року, у межах тримісячного строку з моменту виплати належних йому сум (09 лютого 
2018 року), у задоволенні якої ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2018 року було відмовлено. 
 
На підставі повторно поданої заяви позивача, 18 травня 2018 року Рівненським міським судом видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак ухвалою цього ж суду від 23 червня 
2018 року судовий наказ від 18 травня 2018 року скасовано та роз`яснено заявнику про його право на звернення до суду із тими самими вимогами у порядку спрощеного позовного провадження, визначеному ЦПК України.
 
Із цим позовом ОСОБА_1 звернувся у липні 2018 року.
 
Вказаним обставинам щодо намагання позивача систематично, послідовно та своєчасно захистити свої порушені трудові права, суд першої інстанції надав належну правову оцінку.
 
Отже колегія суддів не знаходить підстав для скасування судових рішень з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, судові рішення підлягають зміні зі зменшенням розміру стягнутого з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 86 369,10 грндо 30 000 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» задовольнити частково.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 
2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року змінити. 
 
Стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 000 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович