Єдиний унікальний номер 227/136/20 
Номер провадження 22-ц/804/2352/20        

Головуючий у 1-ій інстанції Хоменко Д.Є.                                                 Єдиний унікальний номер 227/136/20
Доповідач Папоян В.В.                                                                                  Номер провадження 22-ц/804/2352/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Агєєва О.В., Азевича В.Б.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2020 року цивільну справу №227/136/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (головуючий у 1 інстанції суддя Хоменко Д.Є.), 

В С Т А Н О В И В :
У січні 2020 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог зазначив, що 22.04.2010 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 1200 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. 
Свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Проте відповідач свої обов`язки за вказаним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 01.12.2019 року виникла заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 47708 грн. 26 коп., у тому числі: заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 976 грн. 86 коп.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625  у розмірі 143 грн. 22 коп.; заборгованість за пенею у розмірі 43840 грн. 17 коп., а також штрафи у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2748 грн. 01 коп. (процентна складова). 
В зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості за вказаним кредитним договором у загальній сумі 47708 грн. 26 коп. та понесені ними судові витрати.
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 976 гривень 86 копійок, яка є заборгованістю за тілом кредиту. В іншій частині позовних вимог відмовлено та вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі
В обґрунтування зазначає, що при підписанні анкети-заяви відповідач погодився з тим, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» складають між ним та Банком кредитний договір, також погодився з обов`язком щодо сплати відсотків, а також встановленої відповідальності щодо пені та штрафів. Відмова від стягнення відсотків порушує принцип платності кредитного договору. Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки це є договором приєднання. Договір не оспорювався, його недійсність не встановлювалася. 
Також зазначають, що суд безпідставно відмовив у задоволені вимог щодо стягнення відсотків у порядку ст. 625 ЦК України, оскільки відповідно до наведеної норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Тому вважають, що позивач має право на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України відсотків, розмір яких було визначено сторонами у договорі.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 липня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем подано апеляційну скаргу на судове рішення в частині відмовлених позовних вимог. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 22.04.2010 року ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ Комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір шляхом оформлення і підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. 
У заяві, яка містить особистий підпис позичальника, зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими у рекламному буклеті, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг; а також, що він ознайомився та погодився з  Умовами та правилами надання банківських послуг.
Відповідно зазначеної заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яку 22 квітня 2020 року відповідач підписав особисто, він отримав кредитну картку з відновлюваним типом кредитної лінії з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% на місяць або 30% на рік, нарахованих на суму залишку заборгованості за тілом кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитний ліміт згідно заяви встановлено у 2000 грн. 
У довідці про умови кредитування також встановлено сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яка складається з наступного: пеня - базова процентної ставки за договором/30 - нараховується на кожен день прострочення кредиту; пеня - 1% від заборгованості, але не менш 10 грн. Крім того, зазначено про нарахування штрафів при порушенні строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором - 500 грн. та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.
Отже, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та Банком договір, що підтверджується її підписом у заяві та довідці, суд приходить до переконання про укладення сторонами саме кредитного договору та отримання  в зв`язку з цим відповідачем кредитної картки з відновлюваним типом кредитної лінії з кредитним лімітом 2000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць або 30% на рік, нарахованих на суму залишку заборгованості за тілом кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідно до п.2.1.1.2.12  Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту. а також проценти від суми неповернутого кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна», 84% для картки «Універсальна голд», 74,4% для преміальних карток. Дані умови підпису відповідача не містять.
Відповідно до довідки позивача №30.1.0.0/2-20200111/162 на виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 отримав картки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 03.2023 року.
Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте відповідачем порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, загальний розмір заборгованості за кредитним договором на 01.12.2019 року становить 47708 грн. 26 коп., у тому числі: заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 976 грн. 86 коп.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 143 грн. 22 коп.; заборгованість за пенею у розмірі 43840 грн. 17 коп., а також штрафи у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2748 грн. 01 коп. (процентна складова). 
На час розгляду справи сума заборгованості не погашена. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не доведено узгодження запропонованих позичальнику Умов та правил банківських послуг, які відповідачем не підписані. У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання. Нарахування штрафних санкцій суперечить положенням законодавства щодо захисту споживача у кредитних відносинах, оскільки споживач не повідомлений належним чином про умови кредитування. Послався також на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної  під час перегляду  03 липня 2019 року  судового рішення у подібних правовідносинах (справа   № 342/180/17). 
Проте з зазначеним висновком суду не можна погодитися у повному обсязі з наступних підстав.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.
З матеріалів справи убачається, що у даному випадку кредитний договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування які містять особистий підпис відповідача та у яких, зокрема, визначені умови щодо розміру та порядку нарахування штрафних санкцій, що є складовою частиною кредитного договору. 
Таким чином, договір укладено у письмовій формі і підписано сторонами, та між сторонами виникли правовідносини щодо виконання зобов`язання саме у порядку та спосіб, якій визначено договором, і цей факт є доведеним. За таких обставин, твердження суду першій інстанції щодо відсутності погоджених сторонами умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання не відповідають дійсності. Тому відмова суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог відносно стягнення пені та штрафу на цій підставі суперечить вимогам законодавства та обставинам справи.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції помилково, в порядку ч.4.ст. 263 ЦПК України, посилався на правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від  03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) оскільки вона не стосується даних правовідносин та постановлена у справі з іншими обставинами. В цій справі висловлено правову позицію про застосування положень статей 633, 634 ЦК України щодо договору приєднання у разі відсутності узгодження умов договору, які встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах. Тоді як в даній справі - підписавши анкету-заяву та довідку про умови кредитування позичальник ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору.
Проте вирішуючи справу по суті апеляційний суд зазначає, що згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. 
Відповідно до матеріалів справи відповідач зареєстрований та постійно проживає у АДРЕСА_1 . Згідно розпорядження Кабінету міністрів України №  1275-р від 02.12.2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Краматорськ Донецької області, де відповідач зареєстрований та постійно проживає, включене до цього переліку.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що штрафні санкції за неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором нараховані під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів, а саме: штрафи за невиконання зобов`язань за кредитним договором позичальнику були нараховані при зверненні до суду у 2019 році, пеня відповідачу нарахована у період з 01.09.2015 року по 30.09.2019 року.
Зазначене унеможливлює нарахування та відповідно стягнення з відповідача заборгованості за пенею та штрафами.
Крім того, щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у порядку ст.. 625 ЦК України апеляційний суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивач просив стягнути не відсотки за користування кредитом відповідно до довідки про умови кредитування, а відсотки від суми неповернутого тіла кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України, які не є тотожними та мають різну правову природу. 
Згідно  ч.2 ст.625 ЦК України -  Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
У даному випадку з умов договору вбачається, що відповідачем отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме по березень 2023 року, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами.
При цьому апеляційний суд зазначає, що оскільки ставка у 86,4 % передбачена лише у Умовах та правилах надання банківських послуг, які не підписані відповідачем, то відповідно до статей 633, 634 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду від  03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вона не може підлягати застосуванню. 
Ураховуючи, що договором інший розмір процентів фактично не встановлено, то у випадку прострочення зобов`язання нарахування відсотків повинно було відбуватися у розмірі 3% річних. 
Оскільки суд не бере до уваги Умови та правила надання банківських послуг, які не були підписані відповідачем і на які посилається позивач, то відповідно до них не можливо встановити строк повернення кредиту (строк виконання зобов`язання), а ураховуючи, що відповідно до довідки, наданої відповідачем, строк дії картки - до 31.03.2023 року, то до 31 березня 2023 року  немає правових підстав вважати виконання зобов`язання простроченим та відповідно нараховувати проценти за таке прострочення за ст. 625 ЦК України.
З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625  у розмірі 143 грн. 22 коп.; заборгованість за пенею у розмірі 43840 грн. 17 коп., а також штрафи у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2748 грн. 01 коп. (процентна складова). повинно бути відмовлено з інших підстав, ніж зазначено судом першої інстанції, а тому рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення суду в частині наведення мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про відмову у стягненні  заборгованості по відсоткам, пені та штрафам підлягає зміні.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення  Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2020 року в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у розмірі 143 грн. 22 коп.; заборгованості за пенею у розмірі 43840 грн. 17 коп., а також штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2748 грн. 01 коп. (процентна складова), змінити, відмовивши з підстав викладених у мотивувальній частині постанові.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                          В.В. Папоян

                                                                                    О.В. Агєєв

В.Б. Азевич