ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2020 р.           Справа№ 910/18384/15
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Копитової  О.С.
суддів:            Остапенка О.М. 
          Грека  Б.М. 
 
за участю секретаря судового засідання: Халько В.А.
у присутності представників сторін:
від апелянта - Сідлецький В.Д. - ордер серія КВ №826678 від 16.06.2020 року;
арбітражний керуючий - Ковалко Г.І. - посвідчення №932 від 30.05.2013 року,
від АТ «Альфа Банк» - Суічмезов Р.В. - довіреність №01085519 від 05.09.2019 року;
від ТОВ «Петропавлівське» - Несвітайло В.А. - положення №1 від 18.02.2020 року,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Чайка»
на ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року
у справі №910/18384/15 (суддя Пасько М.В.)
за позовом Державного підприємства «Чайка»
до Українського консорціуму «Екосорб»
за участю Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське»
про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан
за зустрічною позовною заявою Українського консорціуму «Екосорб» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Ковалко Г.І.
про визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2019 року Державне підприємство «Чайка» (надалі по тексту ДП «Чайка», первісний позивач, зустрічний відповідач, скаржник, апелянт) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Українського консорціуму «Екосорб» (надалі по тексту УК «Екосорб», первісний відповідач, зустрічний позивач) про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
Не погодившись з позовом ліквідатор УК «Екосорб» подав зустрічну позовну заяву до ДП «Чайка» з вимогами про визнання недійсним державного акта на право постійного користування серії ЯЯ № 38399 від 29.12.2012 року на земельну ділянку кадастровий номер 3222485903:03:004:5003 виданого ДП «Чайка» та зобов`язати орган місцевого самоврядування - Петропавлівсько-Борщагівську сільську раду передати земельну ділянку площею 0,6 га, яка була виділена для будівництва каналізаційної насосної станції у користування УК «Екосорб». 
Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року в задоволенні первісного позову відмовлено повністю. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право постійного користування серії ЯЯ № 38399 від 29.12.2012 року на земельну ділянку кадастровий номер 3222485903:03:004:5003 виданого ДП «Чайка». В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.
          Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду першої інстанції, ДП «Чайка» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року у справі №910/18384/15 в частині відмови в задоволенні первісного позову і в частині задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі та відмову в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, первісний позивач вказує, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні первісного позову помилково застосував наслідки спливу строку позовної давності та не врахував, що за змістом статей 268, 391 Цивільного кодексу України, позовна давність не може поширюватись на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, оскільки в такому випадку йдеться про так зване триваюче правопорушення, а тому власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою і достатньою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення позову.
Задовольняючи частково зустрічний позов, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам ДП «Чайка» та в оскаржуваному рішенні дослівно повторив текст відзиву УК «Екосорб» на первісну позовну заяву.
Скаржник наголошує, що з наданих УК «Екосорб» документів неможливо встановити, до якої саме земельної ділянки вони відносяться. Дані документи не можна кваліфікувати як достатні докази у даній справі, оскільки є підстави припускати, що дані документи стосуються іншої земельної ділянки, розташованої в іншій частині села ніж спірна земельна ділянка. Більш того, згадана в документах УК «Екосорб» ділянка 0,6 га взагалі не сформована як об`єкт права власності в розумінні ст. 79 Земельного кодексу України і не містить кадастрового номера.
Крім того, договір оренди земельної ділянки на який зустрічний відповідач посилається як на підставу своїх вимог не був зареєстрований належним чином, що взагалі свідчить про його неукладеність. Майно відповідача за первісним позовом, що знаходиться на спірній земельній ділянці, на думку апелянта, в силу положень ст. 376 Цивільного кодексу України є самочинним будівництвом.
Апелянт вказує, що УК «Екосорб» не набував права користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3222485903:03:004:5003, а відтак використання ділянки первісним відповідачем в будь-який спосіб, в тому числі використання КНС на вказаній земельній ділянці є протизаконним і порушує право законного користувача.
Реєстрація права власності на будівлю і споруду автоматично не тягне переходу права користування земельною ділянкою під нею, оскільки в нормах цивільного законодавства йдеться про перехід права власності на землю при переході права власності на об`єкт нерухомості на підставі договору відчуження, а не на підставі факту реєстрації. Також скаржник вважає, що спірна земельна ділянка була зайнята первісним відповідачем самостійно і жодних належних доказів на підтвердження зворотнього первісним відповідачем не надано.
Підсумовуючи апеляційну скаргу, скаржник вказує, що оскільки право користування земельною ділянкою в УК «Екосорб» не виникало, то воно і не могло бути порушено виданим ДП «Чайка» актом на право постійного користування даною ділянкою. Внаслідок чого і оскаржуване рішення суду про визнання недійсним вказаного акта є безпідставним.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 13.04.2020 року апеляційну скаргу на ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Копитова О.С., судді: Сотніков С.В., Остапенко О.М.
Ухвалою від 14.04.2020 року апеляційну скаргу позивача за первісним позовом  на ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року залишено без руху та надано позивачу за первісним позовом строк на усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою суду від 05.05.2020 року клопотання ДП «Чайка» про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено ДП «Чайка» строк на подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду міста Києва  від 10.03.2020 року, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.06.2020 року.
Відповідачем за первісним позовом надано відзив на апеляційну скаргу в якому останній вказує, що вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а вимоги апелянта такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідач за первісним позовом вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу за первісним позовом в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.  УК «Екосорб» вказує, що ним було зареєстровано право власності на каналізаційну насосну станцію 10.07.2009 року, ще до отримання позивачем за первісним позовом прав на земельну ділянку, в зв`язку з чим твердження ДП «Чайка», що воно використовує земельну ділянку та те, що йому стало відомо про місцезнаходження майна на ній лише в 2018 році є взаємовиключним.
Крім того, УК «Екосорб» не погоджується з твердженнями ДП «Чайка» стосовно того, що належна йому на праві власності каналізаційна насосна станція є самочинним будівництвом. З посиланням на положення ст. 376 Цивільного кодексу України вказує, що будівництво вважається правомірним, якщо власник ділянки чи землекористувач або інша особа одержала у встановленому  містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову. ДП «Чайка» підтвердило в позовній заяві реєстрацію права власності на завершений будівництвом об`єкт каналізаційної насосної станції з каналізаційними колекторами, що відповідно спростовує його твердження про те, що було здійснено самочинне будівництво, адже сам по собі факт державної реєстрації права власності на нерухоме майно вже свідчить про завершеність будівництва такого об`єкта та прийняття його в експлуатацію в установленому законом порядку. Будівництво здійснювалось відповідно до затвердженої проектної документації зі внесеними у відповідному порядку змінами, що відображено в Акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта, який затверджений розпорядженням райдержадміністрації Києво-Святошинського району Київської області № 1387 від 26.12.2008 року. Земельну ділянку площею 0,6 га виділено для будівництва каналізаційної насосної станції рішенням 2-ї сесії У скликання 2-го пленарного засідання Петропавлівсько-Бощагівської сільської ради від 15.06.2006 року та передано у строкове платне користування, про що укладено договір оренди від 20.02.2008 року. В подальшому рішенням ради від 24.02.2011 року продовжено договір оренди на три роки. Таким чином, УК «Екосорб» було здійснено будівництво на переданій йому земельній ділянці у відповідності до норм чинного законодавства. Право же апелянта на користування земельною ділянкою виникло лише через три з половиною роки після того, як у відповідача було належним чином зареєстроване право власності на майно.
В зв`язку з викладеним, УК «Екосорб» вважає, що апелянт протизаконно набув право на спірну земельну ділянку під спірним об`єктом після спливу шести років від дати введення в експлуатацію об`єкта каналізаційної насосної станції, що перебуває у власності УК «Екороб» та з посиланням на правову позицію Верховного Суду України стверджує, що в набувача нерухомості право власності на земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на цій ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Підсумовуючи відзив УК «Укосорб» просить відмовити ДП «Чайка» в задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року по справі №910/18384/15  без змін.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 02.06.2020 року, в зв`язку з перебуванням судді Сотнікова С.В. на лікарняному, апеляційну скаргу на ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Копитова О.С., судді: Грек Б.М., Остапенко О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 року справу прийнято до свого провадження в визначеному складі суду.
В судове засідання призначене на 03.06.2020 року, представники Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (надалі по тексту Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада) та товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» (надалі по тексту ТОВ «Петропавлівське») не з`явились, про час та і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Ухвалою від 03.06.2020 року розгляд справи відкладено на 17.06.2020 року.
Представник скаржника в судовому засіданні 17.06.2020 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, ліквідатор УК «Укосорб», представник ТОВ «Петропавлівське» та представник АТ «Альфа-Банк» проти задоволення заперечували, просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року без змін. .
Представники Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі по тексту ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
17.06.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.
Згідно зі ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як убачається з матеріалів справи спір між сторонами виник стосовно того, кому належить на праві користування земельна ділянка 0,6 га, що розташована у с. Чайка за  адресою, вул. Коцюбинського, 60 та на якій побудована каналізаційна насосна станція із каналізаційним колектором, яка належить на праві власності УК «Екосорб».
Первісний позивач вважає, що вказана земельна ділянка належить йому на праві постійного користування, що підтверджується Державним актом на право постійного користування серії ЯЯ № 38399 від 29.12.2012 року на земельну ділянку кадастровий номер 3222485903:03:004:5003, виданий ДП «Чайка» та відповідно споруда, що належить позивачу та розташована на вказаній земельній ділянці здійснює йому перешкоди в користуванні його майном в належний спосіб.
Первісний відповідач вказані обставини заперечує та стверджує, що первісний позивач отримав спірну земельну ділянку незаконно, оскільки згідно  рішенням 2-ї сесії У скликання 2-го пленарного засідання Петропавлівсько-Бощагівської сільської ради від 15.06.2006 року земельну ділянку 0,6  що розташована у с. Чайка за  адресою, вул. Коцюбинського, 60передано у строкове платне користування УК «Екосорб», про що укладено договір оренди від 20.02.2008 року, а в подальшому рішенням ради від 24.02.2011 року продовжено договір оренди на три роки. В зв`язку з чим акт постійного користування серії ЯЯ № 38399 від 29.12.2012 року на земельну ділянку кадастровий номер 3222485903:03:004:5003, виданий ДП «Чайка», який охоплює і спірну земельну ділянку підлягає визнанню недійсним, оскільки був виданий незважаючи на діючий договір оренди укладений з УК «Екосорб».
Розглядаючи спір по суті колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.
Як убачається з матеріалів справи, 24.04.2009 року, розглянувши звернення УК «Екосорб», Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою було прийнято рішення № 109 «Про визнання права власності та оформлення свідоцтва про право власності на каналізаційну насосну станцію з напірним та безнапірним каналізаційним колектором по вул. Коцюбінського в с. Чайка Києво-Святошинського району Київської області. В даному рішенні рада вирішила визнати право приватної власності на каналізаційну насосну станцію загальною площею 131,6 кв. м. по вул. Коцюбінського, 60 у с. Чайки Києво-Святошинського району Київської області та оформити свідоцтво на право власності на вказаний об`єкт за УК «Екосорб».
На підставі вказаного рішення комунальним підприємством «Бюро технічної інвентарізації Києво-Святошинської районної ради  Київської області 10.07.2009 року здійснено реєстрацію вказаного об`єкту та видано УК «Екосорб» свідоцтво про право власності на нерухоме майно - каналізаційна насосна станція загальною площею 131,6 кв.м. за адресою Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Коцюбинського, 60.
29.12.2012 року на підставі рішення 16 сесії 6 скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 27.12.2012 року № 50 ДП «Чайка» отримало Державний акт серія ЯЯ № 38399 3,2919 га на право постійного користування земельною ділянкою, що розташована в с. Чайки, Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер земельної ділянки яка була передана на праві постійного користування ДП «Чайка»  3222485903:03:004:5003.
Згідно тверджень первісного позивача, які повністю підтверджені поясненнями первісного відповідача каналізаційна насосна станція загальною площею 131,6 кв.м. розміщена та функціонує саме на вказаній земельній ділянці.
Позивач за первісним позовом вважає вказане нерухоме майно самочинним будівництвом та просить суд зобов`язати УК «Екосорб» усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої каналізаційної насосної станції.
Суд першої інстанції відмовив в задоволенні первісних позовних вимог з посиланням на пропуск первісним позивачем строку позовної давності. При цьому суд вказав, що оскільки право користування земельною ділянкою, на яку первісний позивач посилається виникло лише через три з половиною роки після того, як у відповідача за первісним позовом було належним чином зареєстроване право власності на майно, суд дійшов висновку про можливість застосувати наслідки спливу строку позовної давності.
Тобто, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача за первісним позовом відповідачем за первісним позовом не порушені та УК «Екосорб» набув права на земельну ділянку площею 0,6 га з моменту виділення для будівництва каналізаційної насосної станції рішенням 2-ї сесії У скликання 2-го пленарного засідання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 15.06.2006 року.
В даному контексті колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини.
Відповідно до      ст. 257 ЦК України      загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому, п. 1      ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      (далі - Конвенція), ратифікованої      Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос» проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
Частиною 1      ст. 261 цього ж Кодексу      передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, за змістом названих норм позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Відтак, при застосуванні позовної давності, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Виходячи з аналізу наведених норм, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення                  статті 267                                    ЦК України             та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму                  ЦК України).
Відповідна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 10.04.2019 року по справі № 6/8-09.
В даному ж випадку, суд першої інстанції фактично встановивши, що права позивача за зустрічним позовом не порушені відповідачем за зустрічним позовом прийняв рішення про відмову в задоволенні позовних вимог не з підстав їх необґрунтованості, а з підстав пропуску позивачем за первісним позовом строку позовної давності, що в принципі є невірним.
Однак, враховуючи і цю обставину, колегія суддів взагалі не погоджується з застосуванням судом першої інстанції при розгляді сказаної справи загальних строків позовної давності.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України (надалі по тексту ЗК України) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Стаття 95 ЗК України визначає, що порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга      статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга      статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Отже, зміст негаторного позову становлять вимоги позивача (власника або іншої особи, уповноваженої законом, статутом чи договором) про усунення порушень, не пов`язаних з позбавленням права володіння.
Захист прав і охоронюваних законом інтересів суб`єктів господарювання шляхом подання негаторного позову здійснюється судом у формі припинення дій, що порушують право, або відновлення становища, яке існувало до порушення права.
За змістом статей 268, 391 ЦК України позовна давність не може поширюватись на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, оскільки, в такому випадку йдеться про так зване триваюче порушення, а тому власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.
Відповідної позиції дотримується Верховний суд в Постанові від 17.05.2018 року по справі № 910/11527/17.
В даному випадку, первісний позивач, станом на день подання позову  був володільцем земельної ділянки, що перебуває у нього у постійному користуванні на підставі  Державного акту на право постійного користування серії ЯЯ № 38399 від 29.12.2012 року на земельну ділянку кадастровий номер 3222485903:03:004:5003 та відповідно, за умов чинності вказаного акту, мав повне право на звернення до суду з негаторним позовом в будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.
На думку колегії суддів загальні строки позовної давності в даному випадку застосуванню не підлягають. Вказана обставина помилково не була врахована господарським судом.
Обґрунтовуючи свої вимоги, первісний позивач наголошував на тому, що він є єдиним законним користувачем спірної земельної ділянки, на будівництво будь-яких об`єктів нерухомості він дозволів не надавав, об`єкт побудований відповідачем (каналізаційно-насосна станція) є об`єктом самочинного будівництва і відповідно до ст. 376 ЦК України підлягає знесенню.
Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше      нерухоме майно      вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на      земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або      без відповідного документа, який дає право виконувати      будівельні роботи,      чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво      нерухомого майна, не набуває      права власності      на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на      земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Як убачається з матеріалів справи, на підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 15.06.2006 року УК «Екосорб» отримав згоду органу місцевого самоврядування на будівництво каналізаційно-насосної станції та очисних споруд дощової каналізації в селі Чайки Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради.
Даним рішенням визначено надання в користування на умовах оренди терміном на 3 (три) роки земельну ділянку площею 0,6 га для будівництва каналізаційно-насосної станції та очисних споруд дощової каналізації в селі Чайки Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради (п. 3), встановлено орендну плату в розмірі ставки земельного податку (п. 4), доручено сільському голові від імені Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради укласти договір оренди земельної ділянки (п. 5), УК «Екосорб» зареєструвати договір оренди земельної ділянки згідно з чинним законодавством (п.6).
20.02.2008 року, тобто більше ніж через півтора роки між Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою (орендодавець) та УК «Екосорб» (орендар) на виконання рішення від 15.06.2006 року (п.1) було підписано договір оренди землі у відповідності до якого  орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, що перебуває у землях загального користування сільської ради, загальною площею 0,6 га на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в межах населеного пункту за адресою : село Чайки Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради. Термін дії договору 3 (три) роки з дня підписання його сторонами та державної реєстрації. (п. 1.2), цей договір набирає чинності після підписання його сторонами та реєстрації в сільській раді ( п. 6.11).
Розпорядженням № 1387 від 26.12.2008 року затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію каналізаційної насосної станції УК «Екосорб» в с. Чайки.
Рішенням № 109 від 24.04.2009 року визнано право приватної власності на каналізаційну насосну станцію загальною площею 131,6 кв.м. по вул. Коцюбінського, 60 у с. Чайки Києво-Святошинського району Київської області за УК «Екосорб». Вирішено оформити свідоцтво про право власності на каналізаційну насосну станцію загальною площею 131,6 кв.м. по вул. Коцюбінського, 60 у с. Чайки Києво-Святошинського району Київської області за УК «Екосорб».
На підставі вказаного рішення комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради  Київської області 10.07.2009 року здійснено реєстрацію вказаного об`єкту та видано УК «Екосорб» свідоцтво про право власності на нерухоме майно - каналізаційна насосна станція загальною площею 131,6 кв.м. за адресою Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Коцюбинського, 60.
В матеріалах справи наявні копії рішень Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради № 18 та № 19 від 24.02.2011 року, які містять однакові назви «Про продовження терміну оренди земельної ділянки УК «Екосорб» під розміщення очисних споруд дощової каналізації в селі Чайки Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради». При цьому,  питання поновлення договору оренди земельної ділянки від 20.02.2008 року вирішено в рішенні № 19 (п. 2). Тобто, рішенням від 24.02.2011 року вирішено поновити договір оренди земельної ділянки на  3 (три) роки на тих самих умовах, які були передбачені договором від 20.02.2008 року.
Інших рішень на підтвердження продовження строків оренди земельної ділянки сторонами не надано.
Первісний позивач заперечує проти набуття права на земельну ділянку згідно вказаних договору і рішень з підстав невиконання УК «Екосорб» вимог діючого на той час законодавства щодо його обов`язкової реєстрації. Первісний відповідач доказів на виконання п. 6.11 Договору оренди від 20.02.2008 року та п. 5 рішення № 19 від 24.02.2001 року не надав. 
 Згідно з ч.1      ст. 210 ЦК України      правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1      ст. 638 ЦК України).
Згідно з ч.2      ст. 125 ЗК України      право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом (ст.20 Закону України "Про оренду землі" в редакції закону, що діяла у відповідний період)
Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (ст. 18 Закону України "Про оренду землі" в редакції закону, що діяла у відповідний період ).
Момент укладення договору визначено у      статтях 638,      640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу      ЦК України      можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.
Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено      статтями 18,      20 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним.
Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.
Відповідно до      ч.3 ст. 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (ч.2 ст. 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції      ч.3 ст. 640 ЦК України      є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до      ч. 3 ст. 631 ЦК України.
Зазначеної правової позиції дотримується Велика палата Верховного суду в постанові від 01.04.2020 року по справі № 610/1030/18.
Первісним відповідачем не надано доказів проведення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 20.02.2008 року в установленому законом порядку, в зв`язку з чим, є підстави вважати, що він не набув чинності у встановлений законом спосіб.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що УК «Екосорб» здійснює користування земельною ділянкою відповідно до наявних правових підстав, що виникли з договору від 20.02.2008 року.
При цьому, навіть якщо пристати правової позиції первісного відповідача і вважати, що договір оренди земельної ділянки набув чинності у встановленому діючим на той час законодавством порядку, то відповідно до рішення № 19 від 24.02.2011 року вирішено поновити договір оренди земельної ділянки на  3 (три) роки на тих самих умовах, які були передбачені договором від 20.02.2008 року, тобто до 24.02.2014 року.
Велика Палата Верховного суду в своїй Постанові від 01.04.2020 року по справі № 610/1030/18 зазначила, що відповідно до ч. 3 ст.3  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Якщо особа, якій належить право оренди земельної ділянки (первинний орендар) за законодавством, що було чинним до 1 січня 2013 року, після настання цієї дати не зареєструвала її право в у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то укладення наступного договору оренди того ж майна під час дії первинного договору оренди може порушити відповідне право первинного орендаря у разі, коли на підставі наступного договору оренди відповідна земельна ділянка передана у користування наступному орендареві, а право останнього - зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Така реєстрація унеможливлює внесення запису до вказаного реєстру про право оренди тієї ж ділянки первинним орендарем.
У такому випадку суд може захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати його право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, означену можливість первинний орендар матиме тільки тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема, якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.
В контексті даної справи мало місце не укладання наступного договору оренди, а передача земельної ділянки у постійне користування іншій особі, що по суті не змінює суті спірних правовідносин.
Матеріали справи не містять доказів вчинення сторонами дій направлених на продовження вказаного договору або його поновлення після 24.02.2014 року, як і не містять доказів проведення його державної реєстрації за правилами встановленими  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто станом на день звернення первісного позивача з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, первісний відповідач в будь-якому випадку вже втратив право на користування спірною земельною ділянкою.  
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що ані договір від 24.02.2008 року, ані рішення № 19 від 24.02.2011 року взагалі не містять належної ідентифікації земельної ділянки, а вказують лише про передачу в оренду земельної ділянки, що перебуває у землях загального користування сільської ради, загальною площею 0,6 га на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в межах населеного пункту за адресою: село Чайки Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно того, що зустрічний відповідач  має право на земельну ділянку кадастровий номер 3222485903:03:004:5003 в розмірі 3,2919 га.
З урахуванням викладених обставин колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову з обставин викладених УК «Екосорб», апеляційний суд не погоджується з висновком місцевого суду в цій частині. 
При цьому, не знаходить підстав колегія суддів і для задоволення первісного позову.
На думку колегії суддів після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі Розпорядженням № 1387 від 26.12.2008 року, яким затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію каналізаційної насосної станції УК «Екосорб» в с. Чайки та рішення № 109 від 24.04.2009 року, яким визнано право приватної власності на каналізаційну насосну станцію загальною площею 131,6 кв.м. по вул. Коцюбінського, 60 у с. Чайки Києво-Святошинського району Київської області за УК «Екосорб» та вирішено оформити свідоцтво про право власності на каналізаційну насосну станцію загальною площею 131,6 кв.м. по вул. Коцюбінського, 60 у с. Чайки Києво-Святошинського району Київської області за УК «Екосорб», остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.
Зазначеної правової позиції дотримується Верховний суд в Постанові від 02.10.2018 року по справі № 465/1461/16-а. 
Таким чином, в зв`язку з викладеними обставинами виникла ситуація за якої первісний позивач на законних підставах володіє земельною ділянкою на якій знаходиться об`єкт нерухомості - каналізаційна насосна станція, яка на праві власності належить первісному відповідачу. 
Врегулювання вказаних спірних відносин визначено діючим законодавством, зокрема положеннями Земельного кодексу України і не є предметом розгляду даної справи ні в межах зустрічного ні в межах первісного позову.
З урахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року по справі № 910/18384/15 підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову повністю та про відмову в задоволенні  зустрічного позову повністю.
Судові витрати, за розгляд апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка»  на ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року у справі № 910/18384/15 задовольнити частково.
2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року у справі №910/18384/15 скасувати.
3. Прийняти нове рішення.
   В задоволенні первісного позову відмовити повністю.
   В задоволення зустрічного позову відмовити повністю.
4. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.
5. Матеріали справи № 910/18384/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядки та строки встановлені ст. ст. 286 -291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано       30.06.2020 року.

Головуючий суддя                                                            О.С. Копитова 

Судді                                                                                О.М. Остапенко

                                                                                Б.М. Грек