ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року	Львів	Справа № 260/1890/19 пров. № А/857/5004/20	

 Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Запотічного І.І., Шавеля Р.М.
при секретарі судового засідання:                 Волошин М.М.
за участі позивача:                                           ОСОБА_1 
представника відповідача:                             Цинайко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року (рішення ухвалене о 15:45 год. у м. Ужгороді судом у складі головуючого судді Геьеш С.А., повний текст виготовлено 23.03.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора   про  стягнення коштів,-

                                                      ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (правонаступник – Офіс Генерального прокурора), в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 35591,56 грн.; стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 19.10.2019 по день виконання рішення суду у цій справі; допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення з Генеральної прокуратури України суми боргу в частині виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що він безперервно працював в органах прокуратури, а саме в Генеральній прокуратурі України, з 11.06.2015 року. Згідно з наказом Генеральної прокуратури України від 14.08.2019 року № 677ц позивача було призначено на посаду заступника начальника управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій, документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України (категорія посади - прокурорська), про що є запис в трудовій книжці. Наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 року № 1137ц позивача звільнено із зазначеної посади з Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18.10.2019 року. Разом з тим зазначеним наказом Департаменту планово- фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. Із вказаним наказом позивача ознайомлено 28.10.2019 року (про що було зроблено відмітку на звороті оригіналу наказу: «Ознайомлений 28.10.2019 року, ОСОБА_1 , копію наказу отримав, та проставлено підпис»), оскільки позивач у період з 03.10.2019 року по 17.10.2019 року включно перебував у черговій щорічній відпустці, а з 17.10.2019 року по 25.10.2019 року включно - перебував на лікарняному. Цього ж дня ОСОБА_1 отримав трудову книжку, про що зроблено запис у відповідному журналі. Однак, у порушення вимог чинного законодавства Генеральною прокуратурою України не було проведено остаточний розрахунок та не виплачено усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні, чим було порушено права та законні інтереси позивача, у зв`язку з чим у позивача виникло право щодо звернення до суду за захистом свої порушених прав.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 33980,10 грн. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33980,10 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 21.10.2019 року по 13.03.2020 року в сумі 163428,10 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив Офіс Генерального прокурора. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, прийнятим у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задоволити з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу. 
Згідно із ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 безперервно працював в органах прокуратури, а саме в Генеральній прокуратурі України, з 11.06.2015 року, що підтверджується записами №№9-20 у трудовій книжці.
Згідно з наказом Генеральної прокуратури України від 14.08.2019 року № 677ц позивача було призначено на посаду заступника начальника управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій, документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України(а.с.28) (категорія посади - прокурорська), про що є запис в трудовій книжці.
Наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 № 1137ц ОСОБА_1 звільнено із зазначеної посади з Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18.10.2019 року (а.с.27).
Разом з тим зазначеним наказом Департаменту планово - фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
Із даним наказом позивача ознайомлено 28.10.2019 року (про що було зроблено відмітку на звороті оригіналу наказу: «Ознайомлений 28.10.2019 року, ОСОБА_1 , копію наказу отримав, та проставлено підпис»), оскільки у період з 03.10.2019 року по 17.10.2019 року включно перебував у черговій щорічній відпустці (наказ від 27.09.2019 № 4156-вц), а з 17.10.2019 року по 25.10.2019 року включно - перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності від 17.10.2019 року серія НОМЕР_1 № 962395 (а.с.30-31). Цього ж дня ОСОБА_1 отримав трудову книжку, про що зроблено запис у відповідному журналі.
Вихідна допомога при звільненні позивачу виплачена не була, у зв`язку з чим останній 26 листопада 2019 року звернувся до відповідача стосовно причин невиплати при звільненні вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України. Листом Генеральної Прокуратури України від 03 грудня 2019 року за № 19/4-2248вих-19 повідомлено, що вихідну допомогу не виплачено, оскільки позивача звільнено на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", а не на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За положеннями ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Отже, КЗпП України передбачає особливості розірвання трудового договору з працівником у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таке звільнення можливе лише в тому випадку, якщо відсутня можливість перевести працівника за його згодою на іншу посаду. Тому, в якості компенсації за втрату роботи Кодекс передбачає виплату працівнику вихідної допомоги, і такий обов`язок покладається на роботодавця у зв`язку з неможливістю подальшого працевлаштування цього працівника. Таким чином, вихідна допомога за своєю суттю є певною соціальною гарантією для працівника, у разі розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця. Водночас, КЗпП України передбачає також, що особливості звільнення окремих категорій працівників визначаються законами, що регулюють їх правовий статус.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697-VII).
Статтею 51 вказаного Закону визначено загальні умови звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді. Так, зокрема, відповідно до п. 9 ч.1 цієї статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019, який набрав чинності з 25.09.2019 (далі - Закон №113- IX), розпочато процедуру реформування органів прокуратури.
Згідно з п.6 та п. 7 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113- IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону 1697-VII. Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" вказаного Закону передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону 1697-VII за умови настання однієї із наступних підстав:
1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;
2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;
3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;
4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.
Таким чином, нормами Закону №113-IX врегульовано порядок проведення реорганізації органів прокуратури, в тому числі порядок переведення працівників на нові посади та їх звільнення з займаних посад.
При цьому, Законом № 113-IX доповнено ст.51 Закону 1697-VII частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п.9 ч.1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Отже, вказаними нормативними актами визначені особливості звільнення прокурорів у зв`язку з проведенням реорганізації органів прокуратури чи скорочення штату. Такими особливостями, зокрема, є неподання прокурором в установлений строк заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, а відтак, про намір пройти атестацію. У зв`язку з цим Законом 1697-VII не передбачено можливості виплати прокурору вихідної допомоги при звільненні його з займаної посади з вказаних підстав. Відтак, на переконання колегії суддів, у відповідача не було обов`язку виплачувати позивачу на день звільнення вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП України.
У той же час, позивач помилково ототожнює звільнення з посади прокурора на підставі спеціального закону та розірвання трудового договору з працівником з ініціативи роботодавця у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Водночас, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 31.01.2018 у справі №820/1119/16, де вказано, що враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законами № 113-IX та №1697-VII, якими не передбачено вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, з урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що Офісом Генерального прокурора правомірно не виплачено позивачу при звільненні вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, а відтак вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку та зобов`язання виплатити зазначену допомогу є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Крім цього, враховуючи, що позовна вимога про стягнення з Офісом Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні є похідною від першої позовної вимоги, тому вона також не підлягає задоволенню.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія   суддів,-

                                                     ПОСТАНОВИЛА:                    

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі №260/1890/19 – скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора   про  стягнення коштів відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 09.07.2020р.