Ухвала
Іменем України    
    
26 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 727/3107/19
провадження № 61-5642ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання транспортного засобу спільним майном, набутим під час проживання однією сім`єю, стягнення грошової компенсації вартості Ѕ майна та припинення права спільної сумісної власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом з грудня 1993 року по серпень 2012 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували майно, здійснювали підприємницьку діяльність, мали взаємні права та обов`язки. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що ОСОБА_3 був іноземцем без постійного місця проживання, тому був зареєстрований у батьків у с. Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області. У липні 1996 року сторонами набуто квартиру АДРЕСА_1 , де сторони проживали разом. За час спільного проживання за спільні кошти набуто 03 серпня 2004 року транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ 210», державний номерний знак НОМЕР_1 . Між сторонами не досягнуто згоди щодо добровільного поділу майна. ОСОБА_3 14 червня 2017 року відчужено транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ 210», номерний знак НОМЕР_1 , без згоди позивача.
 
ОСОБА_1 просила: 
встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю як дружини та чоловіка з грудня 1993 року по серпень 2012 року; 
визнати, що транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210, номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 130 772 грн, є спільним майном;
виділити ОСОБА_1 Ѕ частину транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210, номерний знак НОМЕР_1 , стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля, що становить 65 386 грн;
припинити право спільної сумісної власності на транспортний засіб.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці в складі судді: Смотрицького В. Г. від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як дружини та чоловіка, починаючи з грудня 1993 року і включно по серпень 2012 року. 
 
Визнано транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210, номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 130 772 грн, спільним майном, яке набуто за час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як чоловіка та дружини. 
 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля MERCEDES-BENZ 210, номерний знак НОМЕР_1 , що становить 65 386 гривень. 
 
Припинено право спільної сумісної власності на автомобіль MERCEDES-BENZ 210, номерний знак НОМЕР_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали як члени однієї сім`ї з грудня 1993 року по 31 грудня 2003 року та однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по серпень 2012 року, набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час спільного проживання як чоловіка та жінки транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_1 , а ОСОБА_3 не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на майно подружжя. ОСОБА_1 у березні 2018 року довідалась про здійснення відповідачем перереєстрації транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 у червні 2017 року, а тому звернулася до суду з позовом у межах позовної давності. На обґрунтування висновків про задоволення позову суд першої інстанції послався на: свідоцтва про народження дітей, 1995 року народження та 2002 року народження; довідку про реєстрацію сторін у квартирі АДРЕСА_1 ; рішення Ленінського районного суду м. Чернівці від 15 червня 1995 року та рішення Першотравневого районного суду від 26 травня 2014 року, якими встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах; довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси; заяву ОСОБА_1 від 03 березня 2014 року про згоду на укладення договору даруванням ОСОБА_3 набутої ними за час спільного проживання квартири АДРЕСА_1 .
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що положення статті 74 СК України щодо права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, застосовуються лише до відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Тому рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як дружини та чоловіка з грудня 1993 року по грудень 2003 року ухвалено з порушенням норм матеріального права. 
 
Апеляційний суд вказав, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У матеріалах справи відсутні докази проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як дружини та чоловіка з січня 2004 року по серпень 2012 року. Сама по собі довідка комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 9 м. Чернівці від 25 грудня 2013 року про реєстрацію ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 та довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Осіповою І. І. 14 жовтня 2011 року, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси, не дають підстав для висновку про спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як дружини та чоловіка з січня 2004 року по серпень 2012 року за відсутності інших доказів про проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо набуття ОСОБА_3 транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 за рахунок спільних коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та внаслідок спільної праці. За обставин недоведеності порушення права ОСОБА_1 відсутні підстави для застосування позовної давності.
 
19 березня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року продовжено строк на усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 14 квітня 2019 року ці недоліки було усунуто. 
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України у справі № 554/8023/15-ц та у справі № 759/13336/18. Особа, яка подала касаційну скаргу указує, що її позовні вимоги підтверджені доказами, які містяться у матеріалах справи, її поясненнями та показаннями свідка ОСОБА_7 , який не довів, що саме він позичав гроші відповідачу. Спірний автомобіль сторонами було придбано у Німеччині за спільні кошти від роботи сторін на ринку. Апеляційним судом не було узято до уваги той факт, що представник відповідача у підготовчому засіданні визнав позов частково в частині визнання факту спільного проживання, а оспорював виключно ціну транспортного засобу. У касаційній скарзі указується, що суд вважає доведеним факт спільного проживання сторін з 1993 рік по 2003 рік, однак вже після, ні. ОСОБА_1 зазначає, що не було спростовано, що спільний бюджет сторін був спільним, вони разом торгували на ринку, вели спільне господарство, придбавали майно, про що містяться докази у матеріалах справи, також позивач надавала пояснення і указані факти не спростовано відповідачем. Така позиція узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 759/15251св19, у якій указується про те, що вартість спірного майна визначається на підставі дійсної його вартості. ОСОБА_1 посилається на положення Закону України «Про власність» та правову позицію, яка висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13 та в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Апеляційний суд, визнаючи те, що транспортний засіб належить виключно ОСОБА_3 навіть не надав належної оцінки того, що відповідач не довів що майно придбане за його особисті кошти, не з`ясував походження таких коштів. Посилання суду на постанову у справі № 520/11083/15-ц є неправильним і апеляційний суд чомусь не взяв до уваги практику цього ж суду у справах № 554/8023/15-ц та № 759/13336/18. Також ОСОБА_1 указує, що нею не порушено позовну давність, про що свідчить відповідь на адвокатський запит, що міститься в матеріалах справи.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Чернівців від 15 червня 1995 року встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у фактичних шлюбних відносинах, ведуть спільне господарство з 1993 року.
 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 травня 2014 року встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час яких народилися діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Згідно заяви ОСОБА_1 від 03 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Блауш Н. З., ОСОБА_1 стверджує, що проживала ОСОБА_3 однією сім`єю, але не перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та надала згоду на укладення договору даруванням ОСОБА_3 належної їм на праві спільної сумісної власності, набутої ними за час спільного проживання квартири  

АДРЕСА_1 суд встановив, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначала про набуття квартири АДРЕСА_1 у липні 1996 року. Транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210, державний номерний знак НОМЕР_1 , перебував у власності ОСОБА_3 з 03 серпня 2004 року по 14 червня 2017 року. 14 червня 2017 року транспортний засіб був перереєстрований на підставі договору купівлі-продажу № 7341/2017/498867 за оціночною вартістю 130 772 грн.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 643/5492/16-ц (провадження № 61-22340св18) вказано, що «згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Отже, факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року».
 
Тому апеляційний суд правильно скасував рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як дружини та чоловіка з грудня 1993 року по грудень 2003 року.
 
У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 74 СК України (в редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
 
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».
 
Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
 
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Апеляційний суд встановив, що у матеріалах справи відсутні докази проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як дружини та чоловіка з січня 2004 року по серпень 2012 року. Сама по собі довідка комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 9 м. Чернівці від 25 грудня 2013 року про реєстрацію ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 та довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Осіповою І. І. 14 жовтня 2011 року, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси, не дають підстав для висновку про спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як дружини та чоловіка з січня 2004 року по серпень 2012 року за відсутності інших доказів про проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо набуття ОСОБА_3 транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 за рахунок спільних коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та внаслідок спільної праці.
 
Встановивши, що позивачем не доведено факт спільного проживання сторін, пов`язаність спільним побутом і взаємність прав та обов`язків, що характеризувало б відносини сторін як сімейні, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13, в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, в постанові Верховного Суду у справі № 554/8023/15-ц та постанові Верховного Суду в справі № 759/13336/18 є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання транспортного засобу спільним майном, набутим під час проживання однією сім`єю, стягнення грошової компенсації вартості Ѕ майна та припинення права спільної сумісної власності.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков