ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 червня 2020 року           справа №200/10743/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року (повне судове рішення складено 22 жовтня 2019 року в м. Слов`янську) у справі № 200/10743/19-а (суддя в І інстанції Тарасенко І.М.) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,

                                                          УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії. 
В обґрунтування позову зазначив, що він є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням 136949 виданим 01.11.1988, та має статує учасника війни відповідно до Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ) з 2002 року, що підтверджується посвідченням учасника війни серії НОМЕР_1 виданим 18.11.2002.
До 01.01.2019 позивач користувався пільгами з оплати комунальних послуг та мав 50-ти відсоткову знижку плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) у відповідності до норм ст. 14 Закону № 3551-ХІІ.
Повідомленням № 201 про відсутність права на отримання пільг відповідач повідомив позивача про те, що ОСОБА_1 , учасник війни, не має права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом, комунальних послуг, паливом та скрапленим газом, що надаються з урахуванням доходу відповідно до Закону № 3551-ХІІ з 01.01.2019 у зв`язку з тим, що розмір доходу перевищує встановлену межу.
Позивач вважає дії відповідача такими, що суперечать Конституції України та законам України, оскільки об`єктивно не існувало правових підстав для позбавлення позивача як учасника війни пільги на оплату комунальних послуг, а перевищення встановленої межі у відповідності до Закону № 3551-ХІІ не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту у вигляді встановлених законом пільг на оплату комунальних послуг.
На підставі викладеного, просив суд визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене листом/повідомленням Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про припинення з 01.01.2019 дії пільг ОСОБА_1 , як учасника війни, передбачених ст. 14 Закону № 3551-ХІІ та зобов`язати управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради відновити з 01.01.2019 ОСОБА_1 , як учаснику війни пільгу з оплати послуг на комунальні послуги, паливо, скраплений газ, телефон, встановлення квартирних телефонів, що надається відповідно до ст. 14 Закону № 3551-ХІІ. Зобов`язати управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради подати звіт про виконання даного судового рішення.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення, оформлене листом/повідомленням управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про припинення з 01.01.2019 дії пільг ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , як учасника війни, передбачених ст. 14 Закону № 3551-ХІІ.
Зобов`язано управління соціального захисту населення центрального району Маріупольської міської ради відновити з 01.01.2019 ОСОБА_1 як учаснику війни пільгу з оплати послуг на комунальні послуги, паливо, скраплений газ, телефон, встановлення квартирних телефонів, що надається відповідно до ст. 14 Закону № 3551-ХІІ.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з управління соціального захисту населення центрального району Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу та сплату судового збору у сумі 3536 грн. 80 коп.
Слід також зазначити, що за заявою ОСОБА_1 ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року замінено боржника з управління соціального захисту населення центрального району Маріупольської міської ради на Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено, що норми Закону № 3551-ХІІ, які були визнані неконституційними, втрачають чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом такого Рішення. Для відновлення прав учасників війни необхідно внесення змін до Закону, які на даний час не внесені.
У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням 136949 від 01.11.1988, та має статує учасника війни відповідно до Закону № 3551-ХІІ з 2002 року, що підтверджується посвідченням учасника війни НОМЕР_1 від 18.11.2002.
Позивач є отримувачем пенсії за віком.
Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 02.08.1976.
До 01.01.2019 позивач користувалася пільгами з оплати комунальних послуг та мав 50-ти відсоткову знижку з оплати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) у відповідності до норм ст. 14 Закону № 3551-ХІІ.
Повідомленням № 201 про відсутність права на отримання пільг відповідач повідомив позивача про відсутність у позивача права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом, комунальних послуг, паливом та скрапленим газом, що надаються з урахуванням доходу відповідно до Закону № 3551-ХІІ з 01.01.2019 у зв`язку з тим, що розмір доходу перевищує встановлену межу.
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 14 Закону № 3551-ХІІ учасникам війни надаються такі пільги: 50-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю); 50-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.
Згідно із ч. 6 ст. 14 Закону № 3551-ХІІ установлено, що пільги, передбачені пунктами 1, 2, 4, 5, 6 та 18 частини першої цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затверджений постановою КМУ від 04.06.2015 року № 389 (далі - Порядок), у зв`язку з прийняттям Закону України від 28.12.2014 № 76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».
Відповідно до п. 1 Порядку вбачається, що цей порядок визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами, а також підтвердження права на інші види пільг, які надаються з урахуванням доходу (безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення, зубопротезування тощо) відповідно до законодавства.
Згідно з п. 3 Порядку, пільги, зазначені у п. 1 цього Порядку, надаються за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
З вищенаведеного вбачається, що єдиною підставою надання учасникам війни пільг, передбачених пунктами 1, 2, 4, 5, 6 та 18 частини першої статті 14 Закону № 3551-ХІІ, є умова, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не повинен перевищувати величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
Згідно з підпунктом 169.4.1 п. 169.4 ст. 169 Податкового кодексу України право на податкову соціальну пільгу мають особи, місячний дохід яких не перевищує суми, що дорівнює розміру місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, помноженого на 1,4 та округленого до найближчих 10 гривень.
Отже, якщо середньомісячний сукупний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, низка пільг учасникам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, не надається. Тобто наслідком запровадження умови для надання окремих пільг стало їх скасування для певного кола осіб.
Однак, рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2018 у справі № 1-6/2018(2791/15) про соціальний захист ветеранів війни та членів їхніх сімей визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними):
- абзац другий підпункту 1, абзац другий підпункту 2, абзаци другий, третій, четвертий підпункту 3 пункту 9 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII;
- частину шосту статті 14, частину другу статті 16 Закону № 3551-XII зі змінами.
Абзац другий підпункту 1, абзац другий підпункту 2, абзаци другий, третій, четвертий підпункту 3 пункту 9 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, частина шоста статті 14, частина друга статті 16 Закону № 3551-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У зв`язку з тим, що абзац другий підпункту 1, абзац другий підпункту 2, абзаци другий, третій, четвертий підпункту 3 пункту 9 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, згідно з якими виключено окремі положення Закону № 3551-XII зі змінами, втрачають чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, застосуванню підлягатимуть пункти 7, 16 частини першої статті 14, пункти 7, 18 частини першої статті 15, пункти 6, 15, 16 частини першої статті 16 Закону № 3551-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.
Отже, норма ч. 6 ст. 14 Закону № 3551-XII щодо надання пільг за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, втратила свою чинність з підстав визнання її неконституційною.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи у сукупності зібрані по справі докази, суд першої інстанції вважав протиправним повідомлення управління соціального захисту населення центрального району Маріупольської міської ради № 201 про відсутність права на отримання пільг у ОСОБА_1 як учасника війни відповідно до Закону № 3551-XII з 01.01.2019, оскільки останнє не ґрунтується на вимогах закону.
Проте, з такими висновками не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
Як зазначалось вище, згідно рішення Конституційного Суду України від 18.12.2018 у справі № 1-6/2018(2791/15), на яке в обґрунтування необхідності задоволення позовних вимог як єдину підставу посилались як позивач, так і місцевий суд, частина шоста статті 14 Закону № 3551-XII зі змінами, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, станом на 01.01.2019 частина шоста статті 14 Закону № 3551-XII зі змінами ще діяла в редакції, яка вимагала, якщо середньомісячний сукупний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, низка пільг учасникам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, не надається.
Відтак, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню, а судове рішення - відповідно слід частково скасувати.
З означених вище підстав зобов`язати відповідача відновити ОСОБА_1 як учаснику війни пільгу з оплати послуг на комунальні послуги, паливо, скраплений газ, телефон, встановлення квартирних телефонів, що надається відповідно до ст. 14 Закону № 3551-ХІІ можливо не з 01.01.2019, як визначив суд першої інстанції, а з часу набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2018 у справі № 1-6/2018(2791/15), тобто, з 18.03.2019, тому в цій частині рішення місцевого суду підлягає зміні.
Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача про час та місце розгляду справи не беруться до уваги, оскільки саме Департаментом надавався відзив на позов (а.с.37-40). Ухвала Донецького окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року, якою замінено боржника з управління соціального захисту населення центрального району Маріупольської міської ради на Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, оскаржена не була.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив часткове порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду - частковому скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Позивачем завлено дві вимоги немайнового характеру, за які сплачено судовий збір в розмірі 1536,80 грн. (а.с.31), апеляційним судом вирішено, що задоволенню підлягає лише одна з них.
Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції присуджує позивачу часткове відшкодування судових витрат зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн., тобто, ? частку.
Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Рішенням місцевого суду стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
Оскільки відповідачем не наведено в апеляційній скарзі мотивів незгоди з рішенням в наведеній частині, колегією суддів оцінка дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, не надається.
Отже, загальний розмір судових витрат, який належить відшкодувати позивачеві, становить 2768,40 грн.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представником позивача заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, пов`язану з провадженням в апеляційному суді.
Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3). 
З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 ст.134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно частин шостої та сьомої цієї ж статті у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відзив на апеляційну скаргу разом з документами, що підтверджують витрати на правничу допомогу, було надіслано позивачем відповідачу 17.06.2020. Оскільки відповідачем не висловлено клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, не доведено неспівмірності таких витрат, апеляційний суд не обговорює зазначене.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ч.2 ст.30 Закону № 5076-VI, ст. 28 Правил адвокатської етики, схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 (далі - Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI).
Крім того, згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.ч.7,9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Системний аналіз вказаних законодавчих положень доводить, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Биченко А.О. здійснює адвокатську діяльність, що підтверджується копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 000917, яке видано на підставі рішення Ради адвокатів Черкаської області від 02.05.2018 № 140 (а.с.18). 
На підтвердження понесених витрат представником позивача надано суду такі докази.
Договір про надання правової допомоги б/н від 26.08.2020, який укладено з позивачем щодо представництва його інтересів у цьому спорі (а.с.15-16). 
Актом № 2 приймання-передачі від 17.06.2020 засвідчується, що адвокатом Биченко А.О. в межах договору про надання правової допомоги б/н від 26.08.2019 надано правову допомогу ОСОБА_1 , а саме: попереднє опрацювання апеляційної скарги Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, поданої по справі № 200/10743/19-а; опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, пошук судової практики зі спірного питання та підготовка процесуального документа - відзиву на апеляційну скаргу (4 години), загальною вартістю 2000 грн.
Квитанцією серії АБ № 10/20 вартість послуги визначено 2000 грн.
Враховуючи те, що наданими представником позивача доказами фактичний обсяг витрат на правову допомогу у цій справі обґрунтовано у повному обсязі, колегія суддів вважає, що понесені витрати на правову допомогу підлягають присудженню на користь позивача в сумі 2000,00 грн.
Керуючись статтями 132-139, 143, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 200/10743/19-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії - скасувати частково.
В резолютивній частині Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 200/10743/19-а:
- в абзаці першому слово «повністю» замінити словом «частково»;
- абзац другий викласти в наступній редакції: 
«У задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення, оформленого листом/повідомленням управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради, про припинення з 01.01.2019 дії пільг ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , як учасника війни, передбачених ст. 14 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - відмовити.»;
- в абзаці третьому слова і цифри «з 01.01.2019 року» замінити словами і цифрами «з 18.03.2019 року»;
- в абзаці четвертому слова і цифри «3536 (три тисячі п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.» замінити словами і цифрами «2768 (дві тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.».
В іншій частині Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 200/10743/19-а - залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (87555, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, буд. 70, код ЄДРПОУ 41336065) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (двох тисяч) гривень.
Повне судове рішення - 30 червня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                                  Т. Г. Гаврищук