ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року	Львів	Справа № 260/1696/19 пров. № А/857/5353/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                  Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року (суддя – Іванчулинець Д.В., час ухвалення – не вказано, місце ухвалення – м.Ужгород, дата складання повного тексту – не вказана), 
в адміністративній справі №260/1696/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача у виплаті грошової компенсації за участь в антитерористичній операції у 116 вихідних, святкових і неробочих дні; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпочинку під час участі в антитерористичній операції у вихідні, святкові та неробочі дні: - 18 днів у період з 20 жовтня 2016 року по 23 грудня 2016 року; - 70 днів у період з 10 червня 2017 року по 18 січня 2018 року; - 28 днів у період з 21 липня 2018 року по 16 жовтня 2018 року. 
Відповідач Військова частина НОМЕР_1 позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року у задоволенні адміністративного позову – відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 24.03.2020 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте із неправильним застосуванням норм права, із неповним дослідженням доказів і встановленням обставин справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд за власною ініціативою, без врахування думки сторін, без їх виклику у судове засідання, без поданих ними клопотань, дійшов необгрунтованого висновку щодо можливості розгляду цієї адміністративної справи у порядку спрощеного позовного провадження. Також зазначає апелянт, що суд першої інстанції застосував, зокрема ст.199, ст.203 Статуту Збройних сил України, які мають загальний характер та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Також вважає апелянт, що Інструкція про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затв. наказом Міністерства оборони України від 19.01.2016 року №27, положеннями якої суд першої інстанції аргументував відмову у задоволенні позовних вимог, немає жодного юридичного значення для розгляду даної адміністративної справи. Також звертає увагу апелянт на те, що Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 не забороняється виплачувати грошове забезпечення за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні. Тому, на думку апелянта, Порядок №260 не заперечує права позивача вимагати компенсації за вихідні, святкові та неробочі дні. Таким чином, вказує апелянт на те, що відповідачем всупереч вимогам ст.1, ст.2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.72 КЗпП України, не проведено при звільненні позивача з військової служби всіх передбачених законом виплат, зокрема, виплату компенсації за вихідні, святкові і неробочі дні під час його перебування в зоні проведення антитерористичної операції. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 24.03.2020р. скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Також просив позивач (апелянт) розгляд апеляційної скарги провести без його участі. 
Відповідач Військової частини НОМЕР_1 подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні всіх вимог викладених в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 24.03.2020 року. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом. 
Відповідно до посвідчення від 09.06.2017р. серії НОМЕР_2 позивач є учасником бойових дій, а також в періоди з 20.10.2016 р. по 23.12.2016 р. та з 10.06.2017р. по 18.01.2018р. позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а з 21.07.2018р. по 16.10.2018р. – безпосередньо брав участь в операції об`єднаних сил, для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (а.с. 12-15). 
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 жовтня 2018 року №229/А вважати таким, що вибув з зони проведення операції об`єднаних сил старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , командира автомобільного взводу матеріального забезпечення, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 18.09.2018р. №88-рс з військової служби у запас за ст.26 ч.5 п.2 пп.Й Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 16.10.2018р. виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Виплатити: грошову допомогу при звільненні; надбавку за особливості проходження служби; щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби; грошову компенсацію за тридцять діб невикористаної щорічної відпустки за 2018 рік; винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичної операції, інших заходах в умовах особливого періоду (а.с. 11). 
У розглядуваному позові ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому при звільненні з військової служби грошової компенсації за участь в антитерористичній операції у 116 вихідних, святкових і неробочих днів, а саме, у періоди: з 20.10.2016р. по 23.12.2016р., з 10.06.2017р. по 18.01.2018р. та з 21.07.2018р. по 16.10.2018р.. 

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку щодо можливості розгляду цієї адміністративної справи у порядку спрощеного позовного провадження, то колегія суддів враховує наступне. 
Частиною 3 ст.12 КАС України передбачено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. 
Частиною 6 статті 12 КАС України встановлено, що відносяться до справ незначної складності, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. 
За правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (ч.1 ст.257 КАС України). 
Відповідно ч.3 ст.257 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання чинити дії - є справою незначної складності, а тому розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження. 
Крім цього з матеріалів справи видно, що судом першої інстанції було надіслано на адресу позивача копію ухвали від 18.12.2019 року про відкриття провадження в адміністративній справі №260/1696/19 і її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що від сторін по справі не надходило відповідних клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
Таким чином необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про безпідставність розгляду судом першої інстанції даної адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. 
Згідно абз.2 ст.12 цього Закону, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. 
Судом першої інстанції вірно враховано, що загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затв. Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут ЗСУ). 
Так, згідно абз.2-3 ст.199 Статуту ЗСУ, для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин) встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Тривалість робочого тижня встановлюється законом. 
Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу. 
Відповідно до абз.1-2 ст.203 Статуту ЗСУ, вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігр. Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. 
Відповідно до п.3 розділу II Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затв. наказом Міністерства оборони України від 19.01.2016 року №27, в умовах особливого періоду на військові частини додатково покладаються завдання, серед яких, надання військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї. 
Крім цього, відповідно до п.7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі – Порядок № 260), за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. 
Розділом XXXI Порядку №260 визначено складові сум грошового забезпечення, яке виплачується військовослужбовцю у разі його звільнення з військової служби, і вказаними нормами також не передбачено виплату військовослужбовцю компенсації невикористаних днів відпочинку за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні. 
Отже колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищенаведеними нормами не передбачено виплату військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, у які той чи інший військовослужбовець виконував обов`язки військової служби. 
При цьому, військовослужбовцям, які виконують службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні у межах пункту дислокації військової частини, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня, а у випадку виконання ним службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, військовослужбовцю надається відповідний час (інший день) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї. 
Колегія суддів також вважає безпідставним покликання апелянта (позивача) на ст.72 КЗпП України, у зв`язку з тим, що норми Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки питання оплати праці врегульоване спеціальними нормами, які не передбачають компенсації за виконання військових обов`язків понад встановлений службовий час. 
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що норми Кодексу законів про працю України могли б бути застосовані, як субсидіарні, в разі не врегулювання спірного питання спеціальними нормами. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за участь в антитерористичній операції у 116 вихідних, святкових і неробочих днів та зобов`язання її нарахувати та виплатити задоволенню не підлягають. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 
                    постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року в адміністративній справі №260/1696/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
 
Головуючий:	 	В. В. Гуляк 	
Судді:	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль