У Х В А Л А 
Іменем України
29 липня 2020 року
м. Київ
справа № 2-120/2010
провадження № 61-10542ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Мінський районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2010 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду                                      від 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,третя особа Виконком Центрально-Міської районної у місті ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від  05 лютого 2010 року визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв за довіреністю ОСОБА_3 . 
Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Виконком Центрально-Міської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, стягнення моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди закрито в зв`язку з укладенням мирової угоди.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2020 року витребувано з Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області справу № 2-120/2010.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 повернуто до Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для відновлення втраченого судового провадження.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2020 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-120/2010 на підставі рішення                        Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2010 року, відповідно до якого провадження у справі закрито у зв`язку з укладенням мирової угоди.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку з тим, що відповідачкою ОСОБА_1 пропущено процесуальний строк для подання апеляційної скарги на ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2010 року, а викладені у клопотання про поновлення строку причини визнані судом неповажними, у зв`язку з чим надано строк для звернення до суду з вмотивованим клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
На виконання вимог ухвали Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня                      2020 року, ОСОБА_1 подано уточнену апеляційну скаргу із уточненим клопотанням про поновлення строку.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2010 року, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України.
Апеляційний суд вважав, що відповідачкою ОСОБА_1 пропущено строки, визначені ЦПК України, для подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції більш ніж на десять років та не наведено поважних та об`єктивних обставин, які перешкоджали оскаржити судове рішення в апеляційному порядку в межах цих строків.
16 липня 2020 року, засобами поштового зв`язку,  до Верховного Суду подана касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Мінський районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2010 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2020 року, в якій вона просить скасувати ці судове рішення та закрити провадження у справі. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд належним чином не дослідив письмові докази щодо повідомлення її судом першої інстанції, на підставі чого неправомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження, що перешкоджає їй у доступі до правосуддя.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                                               ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Мінський районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2010 року, слід відмовити виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Оскарження ухвал суду першої інстанції щодо затвердження мирової угоди, після її перегляду в апеляційному суді (пункт 11 частини першої статті 293                        ЦПК України), у наведеній вище статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи наведене, касаційна скарга не може бути прийнята до провадження, оскільки оскаржувана ухвала не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.
Також, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                               ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 червня     2020 року, слід відмовити виходячи з наступного.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.
Згідно п.13 ч. 1 Розділу ХІІІ (Перехідні положення) ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII, судові рішення, ухвалені судами першої інстранції до набрання чинності цією редакцією Кодеку, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Таким чином, при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами на судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до 15 грудня 2017 року, судом апеляційної інстанції перевіряється дотримання особою, яка подає апеляційну скаргу, строків на апеляційне оскарження встановлених ЦПК України, в редакції до набрання чинності Закону № 2147-VIII, тобто до 15 грудня 2017 року.
Згідно ч.2 ст. 294 ЦПК України (в редакції від 18 березня 2004 року), апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
При цьому, представництво у цивільному процесі - це правовідносини, в силу яких представник здійснює процесуальні дії від імені та в інтересах особи, яка бере участь у справі з метою захисту її прав.
За змістом статей 38,44 ЦПК України (в редакції від 18 березня 2004 року) сторона може брати участь у цивільній справі особисто або через свого представника, який може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має вчиняти ця особа.
Із системного аналізу та тлумачення положень статті 237 ЦК України та статей 38,44 ЦПК України (в редакції від 18 березня 2004 року), випливає, що надане процесуальним законом право особі брати участь у справі через представника, передбачає вчинення представником від імені та виключно в інтересах особи певних юридичних дій, що позбавляє сторону або третю особу необхідності їх вчинення самостійно. Представляючи інтереси особи, представник не вчиняє будь-які дії в своїх інтересах, та відповідно, жодні рішення суду не стосуються його особистих прав та обов`язків.
02 березня 2020 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник            ОСОБА_4 , звернулась з апеляційною скаргою на ухвалу, тобто з пропуском процесуального строку, встановленого ч.1 ст. 294 ЦПК України                                       більш ніж 10 років.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила поновити пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги, з посиланням на те, що             05 лютого 2010 року вона не була присутня у судовому засіданні і не могла надавати фактично ніяких текстів мирових угод ні в усній, ні в письмовій формі. Зазначає, що без її волевиявлення був здійснений правочин. Вказує, що ухвала буда прийнята в присутності «фейкового» адвоката, якому ОСОБА_1 не надавала повноважень укладати мирову угоду, довіреність якому ніколи не надавала.
Також, зазначала, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції вона не отримувала та дізналась про існування оскаржуваної ухвали лише 25 лютого 2020 року, через сайт «Судова влада». 
Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи відновленого судового провадження, зазначив, що в оскаржуваній ухвалу від 05 лютого 2010 року зазначено, що в судовому засіданні був присутній представник                                                                  ОСОБА_3 , який діяв в інтересах відповідачки ОСОБА_1 , на підставі довіреності. Також, в матеріалах справи наявна розписка від 26 березня                        2010 року про отримання копії оскаржувано ухвали від 05 лютого 2010 року представником ОСОБА_3 .
Залишаючи апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 , без руху та визнаючи неповажними причини для поновлення пропущеного процесуального строку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, відповідно до положень статей 26,38,44,76 ЦПК України, відповідачка ОСОБА_1 скористалась своїм правом на участь у справі через представника ОСОБА_3 , який діяв від її імені та в її інтересах, та доказів на спростування зазначеного вона не надала.
Звертаючись до суду апеляційної інстанції з уточненим клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку на подання апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначила, що копію ухвали вона отримала лише                                               27 лютого 2020 року, а отримання копії оскаржуваної ухвали представником ОСОБА_3 у 2010 році не має правового значення для справи, оскільки в матеріалах відновленого провадження відсутні докази того, що він є представником відповідачки ОСОБА_1 та в його розписці відсутні дані про те, яке саме рішення ним отримано. Крім того, зазначає, що суд зобов`язаний вручати копії судових рішень всім учасникам справи окремо, а їй така копія вручена не була, що є підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_1 у цивільній справі є відповідачкою за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, стягнення моральної шкоди, та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, тобто особа, яка ініціювала судовий процес, звернувшись до суду з відповідними позовними вимогами.
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду, що, що ОСОБА_1 , звернувшись до суду із зустрічним позовом до                   ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, з 2010 року не вчиняла жодний дій щодо з`ясування стану розгляду зазначеної цивільної справи, до тверджень представника останньої - ОСОБА_5 про те, що вона не знала про постановлення ухвали Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2010 року та не отримувала копію цього судового рішення через свого представника ОСОБА_3 .
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що ОСОБА_1 пропустила строк на апеляційне оскарження (10 років), вказані обставини для поновлення строку були неповажними та не давали підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 02 грудня 2005 року. Обставин непереборної сили, внаслідок яких ОСОБА_1 пропущено строк апеляційного оскарження не було зазначено. 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, яке набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду та забезпечення принципу правової визначеності.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини
(далі - ЄСПЛ) вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» рішення від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» рішення
від 14 жовтня 2003 року).
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.
За таких обставин, відмова у відкритті апеляційного провадження є законною та обґрунтованою, оскільки відповідає частині другій статті 358 ЦПК України.
Оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та з`ясуванням обставин, що мають значення при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження, відповідністю висновків апеляційного суду обставинам та матеріалам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Водночас за змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Доводи касаційної скарги спростовані в ухвалі апеляційного суду та надано їм правову оцінку, а тому касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частинами другою, четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Мінський районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2010 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,третя особа Виконком Центрально-Міської районної у місті ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди  відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                    В. М. Сімоненко
 
                                                                                                  С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                  Є. В. Петров