ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2020 року          м.Дніпро         Справа №  904/1135/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  Іванова О.Г. (доповідач), 
суддів: Березкіної О.В., Орєшкіної Е.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2020, ухвалене суддею Ліпинським О.В., повний текст якого складений 19.05.2020 у справі  № 904/1135/20
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ
до Комунального підприємства "Дар", с.Гречані Поди Широківського району Дніпропетровської області 
про стягнення  6776,88 грн 

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області звернулось Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Позивач) з позовом до Комунального підприємства "Дар" (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 6 776, 88 грн., з яких: 6 242, 32 грн. пені, 472, 24 грн. 3% річних та 62,33 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані  неналежним виконанням Відповідачем умов договору № 4153/16-БО-3 від 15.12.2015 року в частині своєчасної оплати поставленого природного газу.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2020 у справі №904/1135/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.  
Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, зокрема неправомірне застосування до спірних відносин Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким  позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на наступне:
- судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих  організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки списання заборгованості згідно вказаної норми Закону є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідності до ст. 1 Закону; 
- дія Закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідності до ст. 2 Закону;
- учасниками процедури врегулювання заборгованості (у тому числі процедури списання) є підприємства та організації, включені до реєстру (ст. 1 Закону); 
- відповідно до ст.23 Закону України "Про теплопостачання" господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом; відповідачем не надані до матеріалів справи копії відповідних ліцензій зі здійснення відповідного виду діяльності, а судом таке питання не досліджувалось; 
- для участі у процедурі списання підприємства та організації мають бути включені до реєстру (ст. 3 Закону);
З урахуванням вищезазначеного, Законом передбачено певний порядок та чітке коло осіб (статті 1-3 Закону), що мають право на списання заборгованості. Між тим, матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а тому, скаржник переконаний, що списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позову незаконною.

Відповідач, у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечив, зазначаючи про відповідність рішення фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначає, що ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії, застосування приписів якої не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом; виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 по справі №927/1152/16.   
Вказує, що оскільки предметом позову є пеня, інфляційні втрати та 3% річних, нараховані на заборгованість, погашену до набрання чинності вказаним Законом, є правильним висновок господарського суду про застосування ч.3 ст.7 цього Закону та про відмову в позові.
До відзиву відповідачем надані в якості додатку: Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, ліцензії: на виробництво теплової енергії серії АД №037079, на транспортування теплової енергії серії АД №037080, на постачання теплової енергії серії АД №037081, довідка про чинність та безстроковість ліцензій. 

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.06.2020 (головуючий суддя – Іванов О.Г., судді – Антонік С.Г., Березкіна О.В.) відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою позивача; з урахуванням положень ч.13 ст.8, ч.10 ст.270 ГПК України справу вирішено розглядати в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін; сторонам наданий строк для подання відзиву, заяв, клопотань, додаткових доказів.
23.07.2020 розпорядженням керівника апарату суду відповідно до пункту  2.4.6  Засад використання автоматизованої систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/1135/20 у зв`язку з  відпусткою судді Антоніка С.Г. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2020, справу №904/1135/20 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Березкіна О.В., Орєшкіної Е.В. та ухвалою суду від 23.07.2020 справу прийнято вказаною колегією до свого провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
15.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Постачальник) та Комунальним підприємством "Дар" (Споживач) укладено Договір постачання природного газу №4153/16-БО-3 (далі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 226 "Деякі питання акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" перейменовано в Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".
Відповідно до пункту 1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.
Пунктом 2.1. договору сторони обумовили, що Постачальник передає Споживачу з 01 січня 2016 року по 31 березня 2016 року (включно) газ обсягом до 103,000 тис.куб.м., у тому числі по місяцях (тис.куб.м.), січень - 34,000, лютий - 35,000, березень - 34,000. 
Відповідно до пункту 3.1. Договору право власності на газ переходить від Постачальника до Споживача в пунктах приймання-передачі.
Пунктом 3.4. Договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу Споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.
За умовами пункту 3.5 Договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику:
- завірену копію акта про фактичний обсяг розподіленого/транспортованого за цим договором природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором ГРМ/ГТС; у разі надання технічного акту на загальний обсяг розподіленого/про транспортованого природного газу, споживач надає детальну розбивку газу за категоріями (в т.ч. за цим договором) за власним підписом; 
- підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому  зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. 
Постачальник не пізніше 8-го числа повертає споживачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.
У випадку ненадання або несвоєчасного надання споживачем акту приймання-передачі природного газу обсяги використання встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ-ГТС.
Сторонами вносились зміни до договору шляхом підписання додаткових угод №1 від 20.12.2015,  №2 від 29.01.2016, №3 від 22.02.2016 та №4 від 28.03.2016, № 5 від 26.07.2016, №6 від 22.08.2016, зокрема, в частині визначення ціни газу, що підлягає поставці. 
Пунктом 5.2 Договору з урахуванням Додаткової угоди №6 від 22.08.2016 року визначено, що ціна 1000 куб.м газу за цим договором з 01.09.2016 року становить 5       635,00 грн. крім того податок на додану вартість (20%) – 1 127,00 грн. До сплати за 1000 куб.м. природного газу з ПДВ – 6762,00 грн. 
Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.4 Договору). 
Згідно пункту 6.1 Договору, в редакції додаткової угоди № 4, сторони погодили, що оплата планових обсягів газу здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місцем поставки газу.
Відповідно до пункту 8.2. Договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
Пунктом 10.3. Договору передбачено, що строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.
Договір, в редакції додаткової угоди № 4 від 28.03.2016, набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016 року  до 30 вересня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. 
Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками.
На виконання умов договору позивачем в період з 01.01.2016 по 30.04.2016 передано відповідачу природний газ на загальну суму 476   639,84грн, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу (а.с.28-31), а саме:
- акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, відповідно до якого поставлено 27,158 тис.куб.м. газу на суму 213 227,24 грн;
- акт приймання-передачі природного газу від 29.02.2016, відповідно до якого поставлено 18,187 тис.куб.м. газу на суму 139 322,61 грн;
- акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2016, відповідно до якого поставлено 13,439 тис.куб.м. газу на суму 103 208,30 грн;
- акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2016, відповідно до якого поставлено 2,782 тис.куб.м. газу на суму 20 881,69 грн. 
Вказані акти прийому-передачі природного газу підписані представниками обох сторін без будь-яких зауважень щодо кількості, вартості, якості товару та скріплені відбитками печаток обох сторін.
Згідно розрахунку штрафних санкцій, річних та індексу інфляції,  проведеного Позивачем, за спожитий природний газ за наведений період Відповідач розрахувався повністю, однак несвоєчасно, останній платіж проведено 16.06.2016, що підтверджується випискою операцій по підприємству    з 01.01.2016 по 30.09.2019 та розрахунком позивача. Тобто, Відповідач за спожитий газ розрахувався з Позивачем з порушенням строків, встановлених п. 6.1 Договору.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасної оплати поставленого газу, позивач нарахував до сплати відповідачу в порядку п.8.2 договору пеню 16.02.2016 по 15.06.2016 по кожному акту окремо у розмірі 6242,32 грн та згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 472,24 грн 3% річних за той самий період і інфляційні за травень 2016 року в сумі 62,33 грн.
Наведені обставини стали причиною звернення Позивача з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за використаний у своїй діяльності природний газ відповідач розрахувався 16.06.2016, що не заперечується позивачем у справі, а тому, в силу приписів ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі – Закон), на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Аналізуючи правовідносини сторін, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, який регулюється параграфом 1-3 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, Господарським кодексом України.
Згідно зі     ст. 11 Цивільного кодексу України     цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна  сторона  -  постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -  покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний  товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Вимоги ст.ст. 4, 16, 258, 549-551, 611, 625 ЦК України та ст.ст. 20, 216-220, 224-226 та 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачають, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами і договором, а держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та застосування штрафних санкцій.
Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, згідно статті 625 Цивільного кодексу України.
Разом з тим, ч. 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-VIII (Закон № 1730), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення. 
Відповідно до ст. 2 Закону № 1730 дія Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. (ч. 1 ст. 3 Закону)
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону - реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.12.2016.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.
Так, відповідно до п. 14 Порядку, у реєстрі відображаються дані про підприємства. Зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню, згідно з Законом; обсяг не відшкодованої, станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01 липня 2016 року.
Водночас, ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 окремо врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення,  а також передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, з дня набрання чинності цим Законом.
Отже, цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. Право не нараховувати неустойку, інфляційні втрати, відсотки річних не ставиться у залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Відповідно, виконання цієї норми також не потребує включення підприємства до реєстру, оскільки за змістом Закону до реєстру включаються та процедурі врегулювання заборгованості підлягають не погашені суми боргу перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у постановах: від 23.01.2018 у справі 914/3131/15, від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 14.02.2018 № 908/3211/16, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16, від 03.04.2018 № 904/11325/16, від 16.05.2019 у справі № 922/2685/18.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема Витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб. фізичних осіб – підприємців та громадських формувань господарська діяльність відповідача пов"язана, в тому числі, з транспортування та постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
Відповідно до умов договору та актів приймання-передачі природний газ поставлявся відповідачу виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.
За визначенням понять, наведених у ст.1 Закону України "Про теплопостачання" виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору.
Відповідно до ст.23 Закону України "Про теплопостачання" господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.
За приписами ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Таким чином, суд апеляційної інстанції виходить із презумпції належного здійснення стороною своїх прав, передбаченої ч.5 ст.12 ЦК України, та вважає, що відповідач придбавав газ та здійснював діяльність з виробництва та поставки теплової енергії та гарячої води на підставі відповідної ліцензії; доказів протилежного позивач суду апеляційної інстанції не надав. В зв"язку з викладеним не приймаються доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи відповідних ліцензій, наданих відповідачем, а відтак, безпідставне застосування до правовідносин сторін ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".
Крім того, відповідно до розрахунку Позивача та нарахованих Відповідачу штрафних санкцій, річних та індексу інфляції, останнім погашено заборгованість перед Позивачем за спожитий природний газ 16.06.2016 (останній платіж), тобто до набрання чинності відповідним Законом (30.11.2016). Таким чином, нараховані позивачем відповідачу неустойка (пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, є неправомірними та згідно ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, підлягають списанню з дня набрання чинності вказаним Законом.
Аналізом Закону 1730 та висновками Верховного Суду з цього питання спростовуються доводи апеляційної скарги про необхідність участі відповідача в процедурі врегулювання заборгованості та внесення у відповідний реєстр. 
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Позивач не надав суду доказів, які б свідчили про наявність у Відповідача непогашеної заборгованості за договором постачання природного газу, що виключає можливість нарахування неустойки (штрафу, пені), інфляційних втрат та процентів річних.

Надані відповідачем до апеляційної скарги додаткові докази, а саме - ліцензії: на виробництво теплової енергії серії АД №037079, на транспортування теплової енергії серії АД №037080, на постачання теплової енергії серії АД №037081, довідка про чинність та безстроковість ліцензій, не приймаються колегією суддів в силу приписів ст..269 ГПК України, оскільки відповідач вказаних документів суду першої інстанції разом з відзивом на позов не подавав, а суду апеляційної інстанції не заявляв відповідного клопотання про долучення додаткових доказів, з обґрунтуванням неможливості їх подання суду першої інстанції. 

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що  розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності,  правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 6776,88 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії  малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.  
        На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284  ГПК України, суд, 
                                                                 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.
Рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2020 у справі                № 904/1135/20 - залишити без змін.
Судові витрати Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 23.07.2020.  

Головуючий    суддя                                                                                                                                                О.Г.  Іванов 

Суддя                                                                                                                                                                                   О.В. Березкіна

Суддя                                                                                                                                                                                     Е.В. Орєшкіна