Ухвала
 
13 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/25757/19
провадження № 61-9701ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Управління патрульної поліції у м. Вінниці, Департамент патрульної поліції, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Корпорація «Медіа корпорація «RIA», Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавництво «RIA»», 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2020 року у складі колегії суддів: Марчук B. C., Сопруна В. В., Міхасішина І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління патрульної поліції у м. Вінниці, Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Корпорації «Медіа корпорація «RIA», Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «RIA» про відшкодування моральної шкоди, визнання недостовірною інформації і такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, зобов`язання вчинити дії. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 20 березня 2017 року інспектором роти № 4 батальйону управління патрульної поліції у м. Вінниці Михайловським В. В. складено постанову № 583225 про притягнення її до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено не неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. Інспектор мотивував свої вимоги тим, що під час проїзду на вул. Чорновола, 3, у м. Вінниці, вона, керуючи транспортним засобом «Тоуоtа Аuris», номерний знак НОМЕР_1 , не виконала вимогу дорожнього знаку 3.2 «Рух механічних транспортних засобів заборонено» та не мала при собі посвідчення водія.
 
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року скасовано постанову серії НОМЕР_2 про притягнення її до адміністративної відповідальності та провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення відносно неї закрито.
 
В той же день і час інспектором роти № 4 батальйону управління патрульної поліції у м. Вінниці Михайловським В. В. складено ще одну постанову щодо неї про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП, у зв`язку з чим, на позивача неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 10 200,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
 
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року у справі № 127/6492/17 вона визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
 
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року у справі № 127/6492/17 постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року про притягнення неї до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частини першої статті 130 КУпАП скасовано, а провадження у справі закрито за відсутності події адміністративного правопорушення.
 
Дії інспектора патрульної поліції щодо винесення відносно неї постанов у справах про адміністративні правопорушення завдало їй моральної та майнової шкоди. Вона витратила багато часу і зусиль, щоб довести свою невинуватість у судах. Оскільки вона є керівником громадської організації «Фундація журналістів із інвалідністю та порушенням функцій опорно-рухового апарату «СПІНОЗА» і за фахом журналіст, то їй було соромно перед колегами, однодумцями та друзями через недолугий і неправомірний, такий, що принизив її честь і жіночу гідність коментар представника поліції м. Вінниці в інтернет-виданні «20 хвилин. Вінниця» у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_2: «ІНФОРМАЦІЯ_4». У вказаній публікації командир четвертої роти ОСОБА_2 давав свій коментар щодо ситуації, яка склалася між нею та патрульними. Розповідав про те, що вона поводила себе неадекватно і називала свою «Toyota» громадським транспортом. Зазначав: «Згідно розпорядження мера, патрульні тоді стояли на в`їзді-виїзді до Київського мосту. Рух транспорту, крім спеціального та громадського, був обмежений. Близько 16-ї години ОСОБА_1 хотіла заїхати на міст. От вона просто хотіла і все. Ми питали у неї, навіщо їй туди, чому вона не може пройтися трохи пішки. У відповідь чули лише те, що вона журналіст і все. Показувала посвідчення. Взагалі, поводила себе неадекватно. Ми з нею стояли там понад півтори години. Так і не отримали відповіді для чого їй на міст. За словами ОСОБА_2 , доходило до абсурдного. Він розповідає, як ОСОБА_1 запевняла, що її «Toyota» є громадським транспортом, бо вона є громадянином України».
 
Позивач зазначала, що цей коментар вплинув на її ділову репутацію, оскільки станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 коментар командира четвертої роти ОСОБА_2 переглянули 1396 читачів, також після публікації йдуть ганебні коментарі на її адресу від читачів. Інформація щодо неї, що міститься в інтернет-виданні «20 хвилин. Вінниця», не дивлячись на те, що вона довела свою невинуватість в суді, й досі розміщена на веб-сайті за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1. Про те, що інформація не видалена із сайту вона дізналась від знайомих влітку 2019 року і це дуже її хвилювало, так як відомості, що зазначені у згаданому вище виданні є неправдивими.
 
Враховуючи наявні обставини, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила суди: стягнути із Управління патрульної поліції міста Вінниці шляхом безспірного списання з Головного Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на її користь 97 260,00 грн на відшкодування моральної шкоди; визнати недостовірною інформацію та такою, що принижує її честь, гідність і ділову репутацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» в інтернет виданні «20 хвилин. Вінниця» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати Корпорацію «Медіа Корпорація «RIA» видалити таку інформацію; стягнути з Управління патрульної поліції міста Вінниці шляхом безспірного списання з Головного Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на її користь понесені витрати на сплату судового збору в сумі 2 689,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 500,00 грн.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволені позову у частині вимог про визнання недостовірною інформацію та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено позовну давність, яка є спеціальною до вказаних вимог та складає один рік, про що відповідачем подана відповідна заява. 
 
Відмовляючи у задоволені позову у частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів на підтвердження наявності неправомірної поведінки відповідачів, та спричинення їй моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою. 
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з Управління патрульної поліції міста Вінниці шляхом безспірного списання з Головного Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 11 808,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволені інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вимог про визнання недостовірною інформацію та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, суд апеляційної інстанції виходив із того, що місцевий суд помилково відмовив у задоволенні цих вимог у зв`язку із пропуском позовної давності, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Інформація, яку позивач просила визнати недостовірною, є оціночними судженнями, тому вона не є предметом судового захисту. 
 
Частково задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із того, що незаконним притягненням позивача до адміністративної відповідальності їй заподіяно моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок держави. 
 
У червні 2020 року Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 26 червня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір, а також те, що Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області оскаржується судове рішення лише в частині відшкодування моральної шкоди. 
 
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Вінниці, Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Корпорації «Медіа корпорація «RIA», Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «RIA» про відшкодування моральної шкоди, визнання недостовірною інформації і такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, зобов`язання вчинити діївідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик