КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
24 вересня 2020 року                                                                                 м. Київ
 
Унікальний номер справи № 367/3276/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11353/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого - Левенця Б.Б.,
  суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
  за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Саранюк Л.П., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковеєва Олена Вікторівна про визнання недійсним шлюбного договору, -
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який просив суд визнати недійним шлюбний договір, укладений 19 вересня 2016 року між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Маковеєвою О.В. та зареєстрований в державному реєстрі за № 210.
Позов обґрунтовано тим, що 19 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, відповідно до умов якого все нерухоме майно, придбане подружжям під час шлюбу, визнається особистою приватною власністю дружини - ОСОБА_3 , а все рухоме майно визнається власністю чоловіка - ОСОБА_2 , а також подружжя домовилось, що кожен з них відповідає за власними боргами та зобов`язаннями, у першу чергу майновими правами, що є особистою приватною власністю. Вважає, що вказаний договір порушує його права з наступних підстав.
02 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти у сумі 559 153,00 грн., що еквівалентно 70 000,00 доларів США. Того ж дня з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_5 поручився перед ОСОБА_4 за виконання ОСОБА_2 зобов`язань, щодо повернення ОСОБА_4 позики за вищезазначеним договором. ОСОБА_2 позичав кошти для потреб родини - придбання квартири АДРЕСА_1 .
27 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_4 відступив, а ОСОБА_1 набув право вимоги, належне ОСОБА_4 за договором позики від 02 квітня 2012 року.
Зазначав, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 січня 2017 року позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено у повному обсязі та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 суму заборгованості у розмірі 98 824 доларів США. Вказане рішення набрало законної сили 24 січня 2017 року та перебуває на виконанні.
Однак до ухвалення вищезазначеного рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 січня 2017 року, а саме 19 вересня 2016 року між відповідачами було укладено шлюбний договір.
При цьому, шлюбний договір укладений після спливу всього півтора місяця від відкриття провадження по справі про стягнення боргу, накладення арешту на квартиру та відсутності жодної іншої можливості здійснити її відчуження, а також у той період, коли, як зазначав ОСОБА_3 у самій позовній заяві, шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 - припинились.
Однак, як на момент підписання цього договору, так і на теперішній час рухомого майна у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було та немає, а єдиним нерухомим майном, яке було придбано під час шлюбу, є квартира АДРЕСА_1 .
Отже, фактично, шлюбний договір що оспорюється був укладений не для наступу реальних наслідків договору - направлений на перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , а для уникнення забезпечення позову про стягнення боргу уникаючи існуючу заборону (арешт) на відчуження даного майна.
Посилаючись на ст. 234 ЦК України вказував, що шлюбний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, цей правочин укладався умисно з метою уникнення від виконання судового рішення, звернення стягнення на єдине нерухоме майно боржника - відповідача ОСОБА_2 , тому є фіктивним правочином (а.с. 2-4, 106-108).
У відзиві на позовну заяву відповідачі просили відмовити в задоволенні позову (а.с. 43-48).
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 142-147).
Не погодившись з рішенням міського суду, 28 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити уточнені позовні вимоги та визнати недійсним шлюбний договір,  укладений 19 вересня 2016 року між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Маковеєвою О.В. та зареєстрований в державному реєстрі за № 210 (а.с. 151-159).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду є необґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Заначав, що відповідач ОСОБА_2 , ухиляючись від наслідків позову про стягнення боргу за договором позики, як тільки стало відомо про наявність позову та накладення арешту на спірну квартиру, уклав з дружиною ОСОБА_3 оскаржуваний шлюбний договір, за яким перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , не зважаючи на той факт, що на неї був накладений арешт у справі про стягнення боргу. На момент підписання шлюбного договору подружжям, так і на теперішній час рухомого майна у подружжя не було та немає, а єдиним нерухомим майном, яке було придбано у шлюбі, є вказана вище квартира. Тобто шлюбний договір був укладений не для настання реальних наслідків договору - направлений на перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , а для уникнення забезпечення позову про стягнення боргу, минаючи арешт на відчуження даного майна. Таким чином, вважає, що шлюбний договір має бути визнаний недійсним.
16 вересня 2020 року представник відповідачів - адвокат Шевченко В.С. подав відзив на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін (а.с. 178-192).
 
У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Шевченко В.С. заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за вказаною адресою. Проте ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення його представнику - ОСОБА_6 Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковеєва О.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.176-177, 195-205).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
            Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, як чоловік і дружина, відповідно до ст. 64 СК України мали повне право на укладення між собою шлюбного  договору, а також, у відповідності до ст. 69 СК України мали повне право на поділ майна незалежно від розірвання шлюбу. При цьому суд посилався на обставини щодо укладення шлюбного оскаржуваного договору, встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2018 року, як на підставу для звільнення від доказування.
Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти у сумі 559 153,00 грн., що еквівалентно 70 000,00 доларів США на день укладення договору. Вказану суму позичальник зобов`язався повернути в строк до 02 квітня 2020 року (а.с. 5). 
Про отримання коштів у сумі 559 153,00 грн. на 9 років ОСОБА_2 склав письмову розписку (а.с. 6).
Згідно розписки ОСОБА_3 від 02 квітня 2012 року вона не заперечувала проти укладення договору позики її чоловіком ОСОБА_2 з ОСОБА_4 на суму 70 000,00 доларів США (а.с. 93).
Також 02 квітня 2012 року з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_5 поручився перед ОСОБА_4 за виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення ОСОБА_4 позики за вищезазначеним договором (а.с. 7). 
27 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_4 відступив, а ОСОБА_1 набув право вимоги, належне ОСОБА_4 за договором позики від 02 квітня 2012 року (а.с. 8).
02 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості (а.с. 9).
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 03 серпня 2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 (а.с. 85).
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11 січня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості було задоволено у повному обсязі та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 98 824 доларів США, що еквівалентно 2 452 333,88 грн. та суму штрафних санкцій у розмірі 1 848 594,20 грн., стягнуто судові витрати. Вказане рішення набрало законної сили (а.с. 9-11).
19 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Маковеєвою О.В. та зареєстрований в  реєстрі за № 210, маючи намір урегулювати майнові відносини між собою і визначити взаємні майнові права та обов`язки (а.с. 49).
Згідно п. 1.1. шлюбного договору цей договір стосується майнових відносин між подружжям, включаючи майнові права та обов`язки і поширюється на будь-яке майно та грошові кошти. Інші питання подружнього життя, які б не були пов`язані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до чинного законодавства.
Пунктами 2.1.1. та 2.1.2. шлюбного договору передбачено, що нерухоме майно, що придбане подружжям під час шлюбу, включаючи нерухоме майно, придбане до підписання цього договору у випадку поділу майна подружжя залишається за дружиною та визнається подружжям особистою приватною власністю дружини. Автомобільні транспортні засоби, що придбані подружжям під час шлюбу, включаючи автомобільні транспортні засоби, придбані до підписання цього договору у випадку поділу майна подружжя залишається за чоловіком та визнаються подружжям особистою приватною власністю чоловіка.
Відповідно до п. 2.3., 2.4 шлюбного договору визначено, що подружжя домовились, що кожен з них відповідає за власними боргами та зобов`язаннями, у першу чергу, майновими правами, що є особистою приватною власністю, а також те, що будь-які зобов`язання за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами, включаючи ті, що укладені та виникли до підписання шлюбного договору, є особистими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів.
У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2016 року у справі № 367/7867/16-ц позов ОСОБА_3 - задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя виділено та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що складається із 2 жилих кімнат, загальною площею 50 кв.м., у тому числі жилою площею 29,5 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 5 411,69 грн. (а.с. 50-51). 
19 грудня 2016 року державним реєстратором виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Дроботовою Л.Д. було прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_3 (а.с. 12-13).
Постановою Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2018 року у справі № 367/7867/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2016 року залишено без змін (а.с. 52-54).
 
Частинами 1, 9 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
У частині 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
Шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям (ч. 1 ст. 92 СК України).
Згідно з частинами 1, 5 ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ст. 94  СК України).
За змістом частин 2-5 ст. 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.
Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу).
Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 103 СК України встановлено, що шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України.
Виходячи зі змісту ст. 9, 103 СК України, ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом частини 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
На час укладення подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбного договору від 19 вересня 2016 року, ОСОБА_2 мав невиконані боргові зобов`язання, при цьому, ОСОБА_2 був обізнаний про відкриття провадження у справі у справі № 520/9254/16-ц за позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, розмір якої у подальшому був підтверджений рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11 січня 2017 року, зокрема, у розмірі 98 824 доларів США, що еквівалентно 2 452 333,88 грн. та суму штрафних санкцій у розмірі 1 848 594,20 грн. 
Статтею 18 ЦПК України  визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
При цьому, ОСОБА_3 була обізнана про наявність боргового зобов`язання у чоловіка ОСОБА_2 , про що свідчить надана нею письмова згода на укладення договору позики на суму 70 000 доларів США від 02 квітня 2012 року (а.с. 93).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як було встановлено після подання позову і відкриття судом провадження у справі № 520/9254/16-цза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, накладення судом арешту на квартиру та до ухвалення рішення суду від 11 січня 2017 року, відповідач ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_3 уклали шлюбний договір, за яким домовились визнати право власності на все нерухоме майно за ОСОБА_3 , тому діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора ОСОБА_1 , оскільки фактично така домовленість шлюбного договору порушує майнові інтереси кредитора, а оспорюваний договір направлений на недопущення звернення стягнення на нерухоме майно боржника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
            Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.
Проте суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму  ст. 234 ЦК України, яка підлягає застосуванню, та на яку посилався позивач в уточненій позовній заяві.
Посилання представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Шевченка В.С. що законність і відповідність шлюбного договору вимогам законодавства була встановлена набравшим законної сили судовим рішенням у справі № 367/7867/16-ц, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив, оскільки у справі № 367/7867/16-ц розглядався позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя з урахуванням укладеного сторонами шлюбного договору від 19 вересня 2016 року, ОСОБА_2 вказані вимоги визнав повністю і просив розглянути справу за його відсутності, а відтак й шлюбний договір від 19 вересня 2016 року не був предметом спору між сторонами і будь-яких доводів щодо його незаконності (у т.ч. з посиланням на ст. 234 ЦК України) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не заявляли, і таких вимог суд в іншому провадженні не досліджував і не перевіряв (а.с. 50-54). 
Оскільки укладений сторонами шлюбний договір від 19 вересня 2016 року стосується лише врегулювання майнових відносин між сторонами (п.п. 1.1-1.3, 2.1-2.4 вищевказаного Договору) і врегульовує поділ майна та не містить врегулювання інших (немайнових) правовідносин між подружжям, з урахуванням вищенаведених підстав його недійсності, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним оспорюваного договору у повному обсязі підлягають задоволенню (а.с. 132).  
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що згідно зі ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду, тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення районного суду - скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
 
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст.141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до квитанції № СВ01447286/1 від 23 квітня 2019 року позивачем сплачено 768,40 грн. судового збору за подачу позову, та за квитанціями від 28 липня 2020 року та 21 серпня 2020 року сплачено 1 152,60 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (а.с. 1, 150, 168).
Отже, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та розміру задоволених вимог, з  відповідачів підлягають відшкодуванню на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 921,00 грн. (768,40  грн. судового збору за подання позову та 1 152,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги).
За результатом апеляційного розгляду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, апеляційна скарга підлягає задоволенню, отже, позивач має право на відшкодування йому відповідачами судового збору в розмірі по 384,20 грн. з кожного за розгляд справи районним судом та по 576,30 грн. з кожного судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2020 року - скасувати, ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковеєва Олена Вікторівна про визнання недійсним шлюбного договору задовольнити.
Визнати недійсним шлюбний договір від 19 вересня 2016 року, укладений між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який  посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковеєвою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 210.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 576 (п`ятсот сімдесят шість) грн. 30 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 576 (п`ятсот сімдесят шість) грн. 30 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 25 вересня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

В.М. Ратнікова