КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
21 липня 2020 року
 
м. Київ
 
справа №2-5051/11
провадження №22-ц/824/7956/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач  - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 
 
на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року у складі судді  Матійчук Г.О.
 
за заявою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення доходу від використання майна, - 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2011 року представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, в якому просили стягнути з ОСОБА_2 на свою користь Ѕ частину доходу, отриманого від використання спільного майна протягом 2007-2011 років у сумі 1 497 619,35 грн; зобов`язати відповідача повернути належних позивачу двох собак породи Алабай ; зобов`язати ОСОБА_2 передати комплект ключів від новозбудованої будівлі та воріт, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року вжито заходів забезпечення позовних вимог шляхом накладення арешту на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,0905 га, а також будинок, господарські та побутові споруди, розташовані по АДРЕСА_1 квартиру АДРЕСА_2 , що належить відповідачу на праві приватної власності. Заборонено провадити відчуження вказаного майна та передавати третім особам.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 скасовано та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено в задоволенні заяви позивача у цій частині. У частині накладення арешту на будинок, господарські та побутові споруди по АДРЕСА_3 ухвалу суду змінено. Накладено арешт на 17/100 частини будинку, господарських та побутових споруд. В іншій частині ухвалу залишено без змін.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2013 року, позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ отриманого доходу від використання спільного майна в розмірі 590 480 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
19 серпня 2019 року представник відповідача ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року та зняти арешт з Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,0905 га, що належить на праві власності відповідачу.
В обґрунтування клопотання зазначав, що між сторонами по справі досягнуто домовленостей про позасудове, добровільне врегулювання даного спору. 
Стверджував, що відповідач зобов`язався передати у власність позивачу Ѕ частину вказаної земельної ділянки в рахунок погашення боргу за рішенням суду за умови компенсації ОСОБА_1 різниці між ринковою вартістю земельної ділянки та розміром боргу.
Наявність арешту на даній ділянці перешкоджала проведенню розрахунків між сторонами по справі.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_4 задоволено. 
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Печерського районного суду    м. Києва від 21.12.2011 року. Знято арешт з об`єкту нерухомого майна, а саме Ѕ частини земельної ділянки по АДРЕСА_3 .
Не погоджуючись з указаною ухвалою, 10 березня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Посилаючись на статтю 158 ЦПК України, зазначає, що заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Зазначає, що у Дарницькому районному відділі ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві у зв`язку з невиконанням рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2012 року відкрито чотири виконавчі провадження на загальну суму боргу 1 362 288,63 грн, а саме: ВП№36872653, виконавчий лист №2-5051/11 від 11.02.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 593 762 грн; ВП№44160435, виконавчий лист №757/27943/13-ц від 14.07.2014 року про стягнення боргу в сумі 32 415,20 грн; ВП№44160219, виконавчий лист №757/27943/13-ц від 14.07.2014 року про стягнення боргу в сумі 193 577,27 грн; ВП№52431277, виконавчий лист №757/11382/15-ц від 10.08.2016 року про стягнення боргу на суму 542 534,16 грн.
Згідно довідки №47837584 від 19.04.2019 року вказані виконавчі провадження зведені в одне виконавче провадження № 47837584 про стягнення з відповідача боргу на загальну суму 1 362 288, 63 грн.
Зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погашення боргу по зведеному виконавчому провадженню, що на думку представника позивача свідчить про передчасність скасування заходів забезпечення позову по цій справі.
Звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_2 відчужено на безоплатній основі земельну ділянку за кадастровим номером 3223187700:07:012:0109, що знаходиться у            с. Березово, Обухівського району Київської області, шляхом укладення договору дарування від 31 січня 2014 року. Також вказує, що квартира АДРЕСА_4 також відчужена відповідачем у 2010 році.
Вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження ВП№36872653  від 11.02.2020 року не є документом, що підтверджує здійснення відповідачем забезпечення позову у розумінні ч.3 ст. 158 ЦПК України. 
Вказує, що оскільки повістку про призначення до розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову від 26.02.2020 року представник позивача отримала лише 06.03.2020 року, то вказані обставини призвели до унеможливлення захисту позивачем власних інтересів.
24 червня 2020 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подано відзив, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Стверджує, що відповідачем рішення Печерського районного суду міста Києва від                    21 червня 2012 року виконано у повному обсязі, а виконавче провадження №36872653 з виконання вказаного рішення закрито, що підтверджується відповідною постановою державного виконавця від 11 лютого 2020 року.
Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.
Апелянт та його представник у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не направили.
Згідно рішень Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. 
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини слід брати до уваги те, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgementof ECHR of 16 December 1992 DeGeouffredelaPradelle v. France // SeriesA N 253- В).
Кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.
Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року). 
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Проте, ані особисто ОСОБА_1 , як особа, яка звернулася до суду з апеляційною скаргою, ані його представник ОСОБА_3 , яка безпосередньо підписала та подала апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_1 , жодного разу у судові засідання не з`явилися, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подавали, що свідчить про незацікавленість апелянта у розгляді його апеляційної скарги.   
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, які слугували для забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно відпали, оскільки виконавче провадження з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 593 762 грн закінчене у зв`язку з фактичним повним виконання рішення суду.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року накладено арешт на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,0905 га, державний акт зареєстрований за номером 82-2-01008 від 09.10.2001 року, кадастровий номер 82149007, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 .
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2012 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ отриманого доходу від використання спільного майна у розмірі 590 480 грн. Рішення набрало законної сили.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.
У ст. 158 ЦПК України визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. 
У разі надання відповідачем до суду документа, що підтверджує здійснене ним забезпечення позову відповідно до частини четвертої статті 156 цього Кодексу, відповідне клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, розглядається судом не пізніше наступного дня після надання вказаного документа.
У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
З матеріалів справи убачається, що в межах виконавчого провадження ВП №36872653 з виконання виконавчого листа №2-5051/11, виданого 11 лютого 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в загальній сумі боргу 593 762 грн державним виконавцем 11 лютого 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом, виконавчий збір та витрати сплачені в повному обсязі на депозитний рахунок відділу.
Таким чином, оскільки виконавче провадження з виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2012 року закрито у зв`язку з повним виконанням рішення, у розумінні вимог частини восьмої статті 158 ЦПК України підстави, які слугували для забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно відпали, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погашення боргу по зведеному виконавчому провадженню, у зв`язку з чим скасування заходів забезпечення позову є передчасним, є безпідставними та неспроможними з огляду на наступне.
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини першої статті 3 Закону).
Таким чином, з метою звернення до виконавчої служби за примусовим виконанням судового рішення, учасник справи, на користь якого ухвалено рішення, отримує в суді виконавчий лист.
Частиною першою статті 431 ЦПК України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька виконавчих листів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним (частина п`ята статті 431 ЦПК України).
Згідно пункту першого частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята статті 26 Закону).
Відповідно до пунктів 14-16 Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 №512/5 у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.
Об`єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження здійснюється приватним виконавцем у порядку, визначеному пунктом 14 цього розділу.
За наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа виконавчий документ виводиться із зведеного виконавчого провадження за постановою виконавця про виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Таким чином, аналізуючи норми матеріального закону, колегія суддів доходить висновку, що у разі повного фактичного виконання судового рішення державний (приватний) виконавець приймає постанову про закінчення виконавчого провадження та виводить виконавчий документ із зведеного виконавчого провадження. При цьому, примусове виконання решти виконавчих проваджень продовжується. 
Отже, зведене виконавче провадження створюється для зручності виконання декількох виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника. Кожне виконавче провадження за наявності відповідних підстав відкривається на виконання виконавчого документа, який видається на підставі конкретного судового рішення, ухваленого в рамках конкретної справи, а тому не закінчення одного з виконавчих проваджень, які входять до складу зведеного виконавчого провадження, та не стосуються конкретної справи, не є підставою для відмови у скасуванні заходів забезпечення позову у цій справі.
Відповідно до частин першої та другої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.
Таким чином, зважаючи на строк розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову та чітке визначення переліку підстав для скасування таких заходів, ураховуючи, що статтею 158 ЦПК України не визначено обов`язкового повідомлення учасників справи про розгляд вказаної заяви (клопотання), колегія доходить висновку, що судом першої інстанції не порушено доступ до правосуддя та захисту позивачем власних інтересів. А отже, доводи апелянта щодо неповідомлення завчасно судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову колегія суддів відхиляє.
Аргументи апелянта щодо реалізації ОСОБА_2 у 2010 та 2013 році нерухомого майна, що належало йому на праві власності, не мають правового значення при вирішенні питання щодо наявності підстав для скасування заходів забезпечення позову у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи колегією суддів відхиляються, оскільки місцевим судом правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
За викладених обставин, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали місцевого суду - без змін, як такої, що є законною та  обґрунтованою.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
Повне судове рішення складено «21» липня 2020 року.

 
           Головуючий                                                                       В.А. Кравець

           Судді                                                                                        А.М. Стрижеус

                                                                                                             О.І. Шкоріна