ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року	Львів	Справа № 803/2375/14 пров. № А/857/7734/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                       Святецького В.В., 
суддів                                                            Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,
          з участю секретаря судового засідання      Гнідець Р.І.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Державної митної служби України, Волинської митниці Держмитслужби на додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року  у справі № 803/2375/14 (головуючий суддя Анрусенко О.О., судді: Ковальчук В.Д., Костюкевич С.Ф.,  м. Луцьк, час ухвалення 11:30 год., повний текст рішення складений 01 червня 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Волинської митниці Держмитслужби, Державної фіскальної служби України про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,  -

В С Т А Н О В И В :
          
           24 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства доходів і зборів України, Ягодинської митниці Міндоходів, Державної казначейської служби України, в якому просив : а) визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року № 2159-о ,,Про звільнення ОСОБА_1 ” та наказ Ягодинської митниці Міндоходів від 29 жовтня 2014 року № 466-0 ,,Про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року № 2159-о”;
б) поновити на публічній службі - в податковій міліції та на посаді заступника начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів з 29 жовтня 2014 року;
в) стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 250000 грн.
Ухвалою від 21.02.2020 Волинський окружний адміністративний суд допустив у справі заміну первісного відповідача Міністерство доходів і зборів України його правонаступником Державною митною службою України, Ягодинську митницю Міндоходів її правонаступником Волинською митницею Держмитслужби, Державну казначейську службу України в частині вимог про стягнення моральної шкоди на Міністерство доходів і зборів України в особі правонаступника - Державної митної служби України та на Ягодинську митницю Міндоходів в особі правонаступника - Волинської митниці Держмитслужби.
Ухвалою від 12.03.2020 року суд першої інстанції залучив до участі у справі співвідповідачем Державну фіскальну службу України.
Рішенням від 12 травня 2020 року Волинський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив частково.
Визнав протиправним і скасував наказ Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року № 2159-о ,,Про звільнення ОСОБА_1 ”. 
Визнав протиправним і скасував наказ Ягодинської митниці Міндоходів від 29 жовтня 2014 року №466-О ,,Про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України від     29.10.2014 № 2159-о ,,Про звільнення ОСОБА_1 ” .
Поновив   ОСОБА_1 на публічній службі в податковій міліції та на посаді заступника начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів з 29 жовтня 2014 року.
Також суд стягнув з Волинської митниці Держмитслужби  на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 709355,36     грн.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на публічній службі в податковій міліції та на посаді заступника начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 10763,40 грн.     суд звернув до негайного виконання.
У задоволенні решти позовних вимог  суд відмовив.
18 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив ухвалити додаткове рішення щодо вирішення питання про судові витрати (правову допомогу)  в сумі 25000,00 грн.
26 травня 2020 року  Волинський окружний адміністративний суд ухвалив додаткове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення про стягнення судових витрат задовольнив частково.
Стягнув з Волинської митниці Держмитслужби, Державної митної служби України та  Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі по 4000,00    грн.  з кожного суб`єкта владних повноважень. А всього 12000,00 грн. 
У задоволенні решти вимог заяви відмовив.
Не погодившись з додатковим рішенням позивач ОСОБА_1 , відповідачі -  Державна митна служба України, Волинська  митниця Держмитслужби подали апеляційні скарги.
У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір витрат на правову допомогу адвоката, а тому просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачів на його користь витрати на правову допомогу адвоката в загальній сумі 25000,00 грн.
При цьому позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що додатком № 1 до договору № 2/1-21/11/20145 про надання правової допомоги від 21.11.2014 сторони відповідно до п.7.1 договору домовились, що за надану адвокатом правову допомогу ОСОБА_1 сплачує гонорар в розмір 25  000,00 грн. 
Вирішуючи питання про розмір витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, суд має врахувати, що справа слухалась майже 6 років, по ній проведено 15 судових засідань, складено понад 40 процесуальних документів, витребувано низку доказів. 
На думку позивача, суд  першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною. Зокрема, суд вказав, що  адвокат необґрунтовано завищив кількість часу, який був потрачений на надання вказаних в описі робіт та послуг.
Позивач вважає, що згідно вимог КАС України сторона не зобов`язана доводити, чому саме та чи інша кількість часу витрачена адвокатом на виконання робіт (надання послуг). Необхідно також врахувати, що у разі відсутності клопотання іншої сторони про зменшення витрат на професійну правничу допомогу виключається можливість суду самостійно зменшувати розмір цих витрат. 
Державна митна служба України та Волинська  митниця Держмитслужби свої апеляційні скарги мотивують тим, що  у відзиві на позовну заяву від 06.03.2020 звертали увагу суду на відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та просили відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення цих витрат.
          Відповідачі вважають, що саме у зв`язку з відсутністю детального опису робіт (наданих послуг) на час завершення розгляду справи позивач і подав заяву про ухвалення додаткового рішення. 
Крім того, на думку відповідачів, суд першої інстанції на порушення вимог ч.4 ст. 134 КАС України частково задовольнив вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу без детального опису робіт. 
Також Держмитслужба акцентує увагу на тому, що правонаступником Міністерства доходів і зборів є Державна фіскальна служба, а тому вважає, що Держмитслужба  ніяким чином не порушувала права позивача, що в свою чергу свідчить про безпідставність стягнення з  Держмитслужби витрат на правничу допомогу.  
Також Держмитслужба не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме з Волинської митниці Держмитслужби слід стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки не зважаючи на зайняття посад в територіальних органах Міндоходів позивач залишався в розпорядженні Міністерства доходів і зборів на службі в податковій міліції. 
Крім того, на думку відповідача, суд першої інстанції при обчисленні середнього заробітку допустив порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. 
З огляду на викладене, відповідачі просять скасувати додаткове рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог в повному обсязі. 
Волинська митниця Держмитслужби подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду, в якому зазначає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення після ухвалення рішення по суті позовних вимог. 
Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали вимоги апеляційної скарги та просять задовольнити її  в повному обсязі. При цьому вони заперечили вимоги апеляційних скарг відповідачів та просять відмовити у їх задоволенні. 
Представник Волинської  митниці Держмитслужби в судовому засіданні, яке відбулось 03.09.2020, підтримав вимоги апеляційної скарги митниці та просив їх задовольнити, а вимоги апеляційної скарги позивача – відхилити. 
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарги не належать до задоволення з таких підстав.  
Відповідно до приписів  ч.1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Оскільки при ухваленні рішення від 12 травня 2020 року суд першої інстанції не вирішив питання про судові витрати в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів визнає правомірним ухвалення додаткового судового рішення. 
За змістом ч.1   ст. 139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно   з ст. 134 КАС України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності  витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 10.12.2019 у справі № 10.12.2019.
Суд першої інстанції ретельно дослідив надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та встановив, що згідно квитанцій від 21.11.2014 №21/1-21/11/2014 та №2/1-21/11/2014 ОСОБА_1 сплатив адвокату Сафульку С. Ф. кошти в загальній сумі 25000, 00 грн на оплату правової допомоги. Згідно з наданим адвокатом описом робіт, останнім було надано послуг на загальну суму 25000,00 грн., що включає: з`ясування фактичних обставин, формування правової позиції, укладення договору про надання правової допомоги; вивчення матеріалів справи в суді; підготовку адвокатських запитів про надання копій документів і інформації; вивчення нормативної бази, яка стосується люстрації, вивчення і аналіз судової практики, яка сформувалася з правових питань люстрації; підготовку позовної заяви;  участь у судових засіданнях;  підготовку клопотань про витребування доказів, про долучення доказів до матеріалів справи, про звернення до Верховного Суду України для внесення подання у Конституційний Суд України щодо конституційності окремих положень  Закону України ,,Про очищення влади”, про відкладення розгляду справи; підготовку додаткових пояснень до клопотання про звернення до Верховного Суду України  та зупинення провадження у справ, тощо. 
При цьому позивач надав проведені адвокатом розрахунки кількості часу, затраченого на кожну процесуальну дію та підготовку процесуальних документів. 
Колегія суддів визнає обґрунтованими та мотивованими висновки суду першої інстанції щодо завищення позивачем заявленої суми витрат на правову допомогу, оскільки  адвокат не обґрунтував належним чином кількість часу, який був потрачений на надання вказаних в описі робіт та послуг. 
Враховуючи, що заявлена кількість годин на надання адвокатом правової допомоги є неспівмірною, виходячи зі складності справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність зменшення витрат на правову допомогу до 12000,00 грн.
При цьому, суд першої інстанції аргументовано відхилив твердження представників відповідачів щодо відсутності детального опису робіт, оскільки позивач долучив вказаний опис виконаних адвокатом робіт та наданих послуг до заяви про ухвалення додаткового рішення. 
Колегія судді також визнає безпідставними доводи Держмитслужби щодо правонаступництва, оскільки Держмитслужба та Державна фіскальна служба є рівноправними правонаступниками Міністерства доходів і зборів України. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла переконання, що суд першої інстанції вірно визначив розмір вказаних витрат, доводи апеляційних скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому додаткове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційних скарг про невідповідність додаткового рішення суду першої інстанції  нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне додаткове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.          

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :
            
апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної митної служби України, Волинської  митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року  у справі № 803/2375/14 – без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених частиною четвертою  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 02.10.2020.