ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2006/20 Справа № 201/12419/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                       за участю секретаря – Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Жовневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

14.11.2018 року позивач  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу (а.с. 3-4). Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 28.02.2009 році у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом № 111. Від спільного шлюбу, мають двох доньок: повнолітню ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  та малолітню  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 . В заяві до суду від 17.12.2018 року зазначив, що сімейні стосунки остаточно припинені між сторонами в жовтні 2018 року (а.с. № 23) 

Рішенням Жовневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволенні.
Шлюб, зареєстрований 28.02.2009 року в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом № 111 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мають повнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - розірвано.
Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки ОСОБА_2  залишено « ОСОБА_5 » (а.с.57).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні у задоволенні позовних вимог відмовити в поновному обсязі (а.с.60-61).

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним. Від апелянта надійшла заява з проханням відкласти розгляд справи у зв`язку з карантином. Враховуючи, що на даний час режим карантину в тому вигляді, в якому його було запроваджено, фактично відсутній, має місце лише продовження певних протиепідемічних заходів, що мають профілактичну мету, яких в приміщені суду дотримано, а також враховуючи, що транспортне сполучення відновлено,і апелянт не була позбавлена можливості заявити клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCom, колегія суддів підстави для відкладення розгляду справи не встановила. Справа розглянута за відсутності сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 28.02.2009 року сторони зареєстрували шлюб в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом № 111 (а.с.5).
Сторони мають двох доньок: повнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 26).
Спільне життя сторін не склалося через розбіжності в поглядах на подружні відносини, відсутність взаєморозуміння, сторони з жовтня 2018 року припинили сімейні стосунки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що шлюбні відносини між сторонами у даній справі припинені з жовтня 2018 року, і з цього часу більше не відновлювалися, наданий судом максимальний строк для примирення шість місяців позитивних результатів не дав, а отже родина розпалася остаточно, відновлена бути не може, і шлюб підлягає розірванню, оскільки суперечить інтересам позивача. 

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Так, відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).
Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.
За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції сторонам був наданий шести місячний строк для примирення (а.с. 30). Між тим, протягом зазначеного терміну сторони примирення не досягли, шлюбні стосунки, які припинилися з жовтня 2018 року, не відновили.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Зі справи вбачається, що сторони з жовтня 2018 року не ведуть спільне господарство, позивач наполягав на розірванні шлюбу, а отже подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, яких примушувати до шлюбу законом не допускається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідачки щодо відсутності підстав для розірвання шлюбу та можливості примирення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, адже примирення сторони так і не досягли, навіть після надання судом відповідного строку для примирення.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд 1 інстанції не з`ясував наявність спірних правовідносин щодо визначення місця проживання та реєстрації дітей, наявності спору майнового характеру, колегія суддів не буре до уваги, оскільки вирішення даних питань, ні яким чином не впливає на подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу та можуть бути вирішенні в судовому порядку. 

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з`ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що збереження нормальних сімейних відносин виявилося неможливим, суд дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейне життя не склалося, стосунки між ними погіршилися і тому подальше спільне життя стало неможливим, одна з доньок вже є повнолітньою, позивач від позову не відмовився, а навпаки, наполягає на його задоволенні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та розірвання шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Апелянт під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Жовневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: