КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа   № 759/11300/19                                                                                             Головуючий у суді першої інстанції: Скрипник О.Г.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4180/2020                                         Доповідач у суді апеляційної інстанції:Волошина В.М.                                                                             
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
             13 липня  2020 року          Київський апеляційний суд в складі  колегії суддів судової палати в цивільних справах
 
                          Головуючого                      Волошиної В.М.
                          Суддів                                 Мостової Г.І., Слюсар Т.А. 
                          при секретарі                     Спеней О.С.
 
             Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.
 
             Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної  скарги, колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и л а :
 
            21 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди з  останнього у розмірі 20 000 грн.
            Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.09.2000 по 21.06.2018, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
            02.01.2019 відповідач ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області з приводу того, що позивач ОСОБА_1 вчиняє шахрайські дії відносно  ОСОБА_2 , а саме хоче заволодіти квартирою АДРЕСА_1 у ТОВ «Петрівський квартал». Вказане звернення зареєстроване до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області за № 3010. Слова написані в зверненні ОСОБА_2 носять образливий характер для позивача, звинувачують у шахрайстві, що обурило ОСОБА_1 , завдали моральних страждань та переживань, які не очікувано отримала від колишнього чоловіка і оцінює їх у 20 000,00 грн. А тому, звернулася до суду за захистом порушеного права шляхом відшкодування моральної шкоди.

            Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди залишено без задоволення.
 
           Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 12 519 грн. , визначену експертом у висновку. Вважала рішення суду незаконним та таким , що суперечить вимогам матеріального та процесуального права. Зокрема вказувала, що судом не надана оцінка експертизі по моральній шкоді, яка проводилась з 28.08.2019 по 05.09.2019 у лабораторії оперативної психодіагностики, не були оцінені також покази відповідача  стосовно безпідставного звинувачення про нібито притягнення позивача до кримінальної відповідальності, що завдало їй додаткових психологічних хвилювань. А відтак була порушена її честь та гідність. Судом не було притягнено відповідача до адміністративної відповідальності за такі дії. А тому, посилаючись на вимоги ст. 23, 1167 ЦК України відзначила, що має право на  відшкодування від відповідача моральної шкоди у визначеному експертизою розмірі.
 
           Відповідач у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.      
 
           Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає   задоволенню з наступних підстав.
 
            Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.
            Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 
           Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів того, що відповідачем заподіяно моральну шкоду, як і не надано доказів наявності такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вину останнього в її заподіянні, тобто факт порушення прав позивача діями відповідача.
 
           З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.
 
           У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.        
 
           Оскаржуване рішення суду у повній мірі відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права.
 
           Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
           Згідно ст.12 (ч.ч.1,2) ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
 
          В силу ст. ст. 15,16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
          Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
           Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
          За загальними положеннями ЦПК України  обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
         Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
          Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
 
          Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
 
         Суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
 
        У ст. 34 Конституції Україні кожному гарантується  право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
 
        Сторони  у справі  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  з 09.09.2000  по 21.06.2018  перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
        21.07.2017  ОСОБА_2 придбав майнові права на квартиту  АДРЕСА_1 у ТОВ «Петрівський квартал».
 
          Між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2 28.07.2017  укладено кредитний договір № 0104/07/2017/0959 предметом договору, є 342 211,20 грн. ,які надаються на придбання квартири АДРЕСА_1 у               ТОВ «Петрівський квартал».
 
           28.07.2017  укладено між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» з однієї сторони та                     ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір поруки.
 
           28.07.2017  між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно квартиту  АДРЕСА_1 .
 
            В п. 2.3.5.1. Договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно від 28.07.2017, вказано, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності сторін.
 
           Відповідно до матеріалів справи між сторонами - колишнім подружжям існує спір  відносно інвестованої квартири, ключі від якої отримані позивачем.   
 
           Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 подав заяву до  компетентних органів, викладаючи факти, на його думку, правопорушень ОСОБА_1   з метою усунення правопорушень та отримання відповідної інформації. Тобто,  ним реалізовано його конституційне право на звернення, перевірку викладених фактів та отримання відповіді.
 
           А відтак, таке звернення не може вважатися таким, що  ганьбить честь та гідність позивача, як вона зазначила в апеляційній скарзі.  
 
          До того ж, як роз`яснив в п. 16 Постанови "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 Пленум Верховного Суду України, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направити індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисті звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів.
           У випадку коли особа звертається до зазначених органів з заявою, в котрій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою свого конституційного права. 
 
          Судом встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 зводились до того, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області з приводу того, що позивач ОСОБА_1 вчиняє шахрайські дії відносно  ОСОБА_2 , а саме хоче заволодіти квартирою АДРЕСА_1 у ТОВ «Петрівський квартал». Вказане звернення зареєстроване до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області за № 3010 і таке звернення спричинило їй моральні страждання, які вона оцінила у               20 000 грн.
 
         Шахрайство - заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Шахрайство - кримінально каране діяння, відповідальність за яке в Україні передбачена Кримінальним кодексом України.
 
         Положенням ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
 
         Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
 
         Згідно ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
 
         Так як подання   заяви (повідомлення) ОСОБА_2 ,   до правоохоронних органів були направлені на законодавчому рівні для захисту його нерухомого майна та з метою перевірки компетентними органами викладених у його заяві фактів щодо дій ОСОБА_1 , на його думку, свідчить про реалізацію особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не приниженням честі та гідності та спричинення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позову  ОСОБА_1 та погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у позові.
 
         До того ж, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
        Крім того, відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
        Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
        У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
        Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
        За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
       Судом встановлено, що позивачем не надано суду доказів того, що відповідачем заподіяно моральну шкоду, як і не надано доказів наявності такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вину останнього в її заподіянні, тобто факт порушення прав позивача діями відповідача. 
 
       Аналіз положень статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
 
       Встановивши, що відсутні умови необхідні для компенсації моральної шкоди, суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
 
       Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені. 
 
       Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
 
       Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
       
       Доводи апеляційної скарги щодо  незаконності рішення суду та такого, що суперечить  вимогам матеріального та процесуального права, не прийняття судом першої інстанції до уваги висновку експерта щодо наявності та розміру моральної шкоди, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного  рішення. А оскільки суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову, то і висновок експерта щодо розміру моральної шкоди, правового значення для розгляду справи не має.
 
       Таким чином, обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга   позивача не містить, в ході апеляційного розгляду  позивач та представник позивача також не навели таких обставин.
 
         За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
         Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими  сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення немає.
 
        Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384  ЦПК України, колегія суддів ,- 
 
п о с т а н о в и л а :
 
         Апеляційну  скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
 
         Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року  залишити без змін.
 
         Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

                                                      Головуючий:
 
                                                     Судді: