Постанова
Іменем України
 
22 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 509/878/16-ц
провадження № 61-44788св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сімоненко В. М.,  
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області в складі судді                  Бочарова А. І. від 07 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., від 18 вересня 2018 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору суперфіції та визнання права власності.
 
Позовні вимоги мотивував тим, що 07 квітня 1990 року, між ним і                ОСОБА_2 . Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 316, який рішенням Київського районного суду                    м. Одеси від 21 червня 2016 було розірвано.
 
В період шлюбу, 19 квітня 2013 року ними була придбана земельна ділянка площею 0,05 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій в червні              2013 року вони розпочали будівництво. 
 
Після закінчення в жовтні 2014 року будівництва, вони вселилися в зазначений будинок та несли витрати з утримання будинку. 
 
Позивач зазначає, що будівництво будинку здійснювалося за спільно зароблені кошти, в тому числі від реалізації майнових прав в незакінченому будівництвом будинку, де він виступав стороною за договором.
 
Згодом, позивач дізнався, що 24 листопада 2015 року ОСОБА_2 за договором суперфіцію передала земельну ділянку їх синові ОСОБА_3 , який надав недостовірні відомості і зареєстрував житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності на своє ім`я.  
 
З урахуванням уточнень, позивач просив суд: - визнати житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 а загальною площею 219,6 кв.м, житловою площею 79,9 кв.м спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;                    - визнати земельну ділянку площею 0,05 га за адресою АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; - визнати недійсним договір суперфіції від 24 листопада 2015 року земельної ділянки АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ; - скасувати державну реєстрацію договору суперфіції від 24 листопада 2015 року земельної ділянки АДРЕСА_1 , індексний номер 26733792 від 03 грудня 2015 року;  - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок                 АДРЕСА_1 , серія і номер НОМЕР_1 , виданий 14 січня 2016 року Овідіопольським районним управлінням юстиції Одеської області на ім`я ОСОБА_3 ;                          - скасувати державну реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , індексний номер 27812729 від 14 січня 2016 року;                  - визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 а загальною площею 219,6 кв.м, житловою площею 79,9 кв.м за ОСОБА_1 ; - визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,05 га за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 травня 2018 року позов задоволено.
Визнано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею                219,6 кв.м, житловою площею 79,9 кв.м спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 
Визнано земельну ділянку площею 0,05 га за адресою АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Визнано недійсним договір суперфіції від 24 листопада 2015 року земельної ділянки АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . 
Скасовано державну реєстрацію договору суперфіції від 24 листопада         2015 року земельної ділянки АДРЕСА_1 , індексний номер 26733792,              від 03 грудня 2015 року.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок               АДРЕСА_1 , серія і номер НОМЕР_1 , видане 14 січня 2016 року Овідіопольським районним управленням юстиції Одеської області на ім`я ОСОБА_3 .
Скасовано державну реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , індексний номер 27812729,                 від 14 січня 2016 року.
Визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 219,6 кв.м, житловою площею 79,9 кв.м за ОСОБА_1 .
Визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,05 га за адресою АДРЕСА_1 а за ОСОБА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка, на якій побудовано спірний будинок була придбана і спірний будинок побудований під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованом шлюбі за спільні сімейні кошти. Відповідач ОСОБА_2 , в особі свого представника, не довела належними доказами, що придбала земельну ділянку за власні кошти, а відповідач ОСОБА_3 - син останніх, в особі свого представника, відповідно не довів, що після укладання договору суперфіції він за два місяця повністю і за власний рахунок збудував спірний житловий будинок площею 219, 6 кв. м. У зв`язку із установленими судом фактичними обставинами позов було задоволено, спільне майно поділено між колишнім подружжям, а оспорений позивачем договір, який було укладено протиправно без отримання необхідної згоди позивача визнано недійсним.  
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвоката Пеньковського В. Б., залишено без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 травня 2018 року залишено без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду,      ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову. ОСОБА_2 була власником спірної земельної ділянки та мала право особисто передати її у користування ОСОБА_3 . Суди помилково установили, що спірне майно набуте за спільні кошти подружжя, оскільки матеріали справи не містять доказів указаних обставин. На думку скаржників, факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 спростовується тим,                          що ІНФОРМАЦІЯ_1 2013 року у позивача народилась дитина від іншої жінки, що судами залишено без уваги. Спірний будинок з моменту його побудови був зареєстрований за ОСОБА_3 , який і є його законним власником. При цьому, спірний будинок є новоствореним і половина цього майна не може бути зареєстрована за позивачем шляхом задоволення указаного позову, оскільки це порушує процедуру реєстрації новоствореного майна. Суди не дослідили існування документів, які дозволяють зареєструвати за позивачем право власності на частину спірного майна.    
 
Доводи інших учасників справи
 
У січні 2019 року  ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Земельна ділянка була придбана спільно колишнім подружжям, тому передача її в користування мала відбутися за згодою скаржника, якої відповідачі не отримали. Рішенням суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, було встановлено, що бюджет колишнього подружжя був спільним до жовтня 2015 року, що спростовує доводи касаційної скарги про не доведення спільного придбання земельної ділянки та будівництва будинку. За доводами відповідачів син колишнього       подружжя - ОСОБА_3 , самостійно за 1,5 місяців зимою побудував будинок площею 220 кв.м, що є неможливим. Судами вірно досліджені матеріали справи, які містять докази будівництва спірного будинку з 2013 по 2015 роки. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції. 
 
У січні 2019 року справу передано судді-доповідачу Хопті С. Ф. 
 
13 квітня 2020 року відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.
 
13 квітня 2020 року згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями справу визначено розглядати у колегії суддів:            Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М. - та передано судді-доповідачу.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи в складі п`яти суддів.   
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що 07 квітня 1990 року між ОСОБА_1 і                  ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.
 
ОСОБА_3 - син ОСОБА_1 і ОСОБА_2 
 
19 квітня 2013 року між відповідачкою (покупцем) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (продавцем) був укладений договір купівлі-продажу земельній ділянки площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5123755800:01:003:2557.
 
05 червня 2013 року були укладені договори про користування електричною енергією, про надання послуг з водопостачання та водовідведення між ОСОБА_2 та ТОВ «Комунсервіс».
 
15 липня 2013 року ОСОБА_2 відділом містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрацій Одеської області було видано будівельний паспорт на забудову присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
24 листопада 2015 року ОСОБА_2 за договором суперфіцію передала спірну земельну ділянку на 49 років відповідачу ОСОБА_3 .  
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано. Під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що сторони не підтримують шлюбні відносини, не мають спільного бюджету, разом не проживають з жовтня 2015 року, що було визнано сторонами. 
 
Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухомо майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна                14 січня 2016 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
 
Судами також установлено, що відповідач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію від 20 грудня 1996 року зареєстрована як фізична особа-суб`єкт підприємницької діяльності і згідно наданої до органів державної податкової служби України звітності отримала дохід від здійснення підприємницької діяльності за 2012 рік - 630 000 грн; за 2013 рік - 690 000 грн; за 2014 рік - 385 000 грн; за 2015 рік - 95 000 грн. 
 
Позивач ОСОБА_1 отримав грошові кошти - 123 000 грн від продажу квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 26 березня 2010 року.
 
ОСОБА_1 отримував дохід від розміщення грошових коштів на депозит у ПАТ КБ «Приватбанк» з 02 квітня 2013 року до 04 липня 2013 року в сумі               200 000 грн та з 11 жовтня 2013 року до 19 листопада 2013 року в сумі              20 000 грн. 
 
ОСОБА_1 отримував дохід від розміщення грошових коштів на депозит у ПАТ КБ «Приватбанк» з 07 липня 2013 року до 07 вересня 2013 року в сумі                    80 000 грн під 17 % річних.
 
26 лютого 2013 року ОСОБА_1 уклав договір № 6/522-5/4 пайової участі з ТОВ «Кадор» у будівництві квартири в будинку по АДРЕСА_3 . Згідно з додатковою угодою № 1 до договору № 6/522-5/4 від 26 лютого 2013 року, ОСОБА_1 , зі згоди ТОВ «Кадор», відступив свої права за договором ОСОБА_5 . При цьому сума, яка була сплачена ОСОБА_1 -        337 901,93 грн, що складає еквівалент 41 496 доларів США зараховуються яка оплата з виконання зобов`язань за договором новим пайовиком. Розрахунки між пайовиками оформлюються окремою угодою. 
 
Судами установлено, що кожний з подружжя мав фінансові можливості придбати земельну спірну ділянку та будувати спірний будинок. 
 
ОСОБА_2 не надала будь-яких належних, допустимих та достатніх документальних доказів про те, що вказані об`єкти нерухомості були придбані нею за особисті (не сімейні) кошти або за кошти отриманої нею від підприємницької діяльності та виключно для ведення підприємницької діяльності, а не для сім`ї та не в інтересах сім`ї.
 
Придбана земельна ділянка має цільове призначення - для індивідуального будівництва жилих та господарських будівель. Сам побудований спірний будинок також має призначення - житловий будинок. 
 
ОСОБА_2 не надала доказів, що житловий будинок використовується нею безпосередньо для ведення підприємницької діяльності і зареєстрований в органах Державної фіскальної служби в якості інфраструктури її підприємницької діяльності (складське приміщення, торгове приміщення, база тощо). 
 
ОСОБА_2 не надано доказів про надання ОСОБА_1 згоди на укладення договору суперфіцію і документів про наявність на час укладення цього договору будівель на спірній земельній ділянці та про процент їх готовності. 
 
ОСОБА_2 не спростувала право спільної сумісної власності на будинок і земельну ділянку, яке презюмується і не надала доказів, що після припинення спільного проживання з позивачем, передала земельну ділянку ОСОБА_3 за договором суперфіцію з відома та згоди на це ОСОБА_1 
 
ОСОБА_3 (син ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) не надав належних, допустимих та достатніх доказів, що він здійснював будівництво спірного будинку після укладення договору суперфіцію і здійснив це з 03 грудня          2015 року (дата державної реєстрації) до 16 січня 2016 року (дата отримання свідоцтва про право власності на будинок). 
 
ОСОБА_3 не надано доказів про фінансову спроможність і наявність фінансових коштів для здійснення такого будівництва, про укладені договори на закупку будівельних та оздоблювальних матеріалів, договори на проведення будівельних та оздоблювальних робіт. Документи на виготовлення і отримання будівельного паспорту для здійснення забудови земельної ділянки, тощо. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Судами установлено, що спірна земельна ділянка придбана, а спірний будинок побудований подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі.
Установлено, що кожний з подружжя мав фінансові можливості придбати земельну спірну ділянку та будувати спірний будинок.
 
Також судами установлено, що відповідач ОСОБА_3 - син колишнього подружжя, не надав жодних доказів про фінансову спроможність і наявність фінансових коштів для здійснення такого будівництва, про укладені договори на закупку будівельних та оздоблювальних матеріалів, договори на проведення будівельних та оздоблювальних робіт, а також документів на виготовлення і отримання будівельного паспорту для здійснення забудови спірної земельної ділянки.
 
Щодо укладення одним із подружжя правочину щодо спільної власності подружжя без згоди іншого з подружжя
 
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). 
 
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
 
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
 
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
 
Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі     № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду                         від 10 червня 2020 року в справі № 454/2786/17-ц (провадження                                  № 61-975св20).  
 
Щодо права подружжя на поділ спільного сумісного майна
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
 
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
 
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. 
 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірний будинок) не спростована.
 
Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду                           від 13 липня 2020 року в справі № 166/955/19 (провадження №61-23369св19).
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірна земельна ділянка придбана, а спірний будинок побудований подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, кожний з подружжя мав фінансові можливості придбати земельну спірну ділянку та будувати спірний будинок, а ОСОБА_2 не мала права без згоди ОСОБА_1 розпоряджатися спільною земельною ділянкою, та врахувавши, що відповідач ОСОБА_3 - син колишнього подружжя, не надав жодних доказів про фінансову спроможність і наявність фінансових коштів для здійснення будівництва та оформлення у власність спірного будинку, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову в даній справі.  
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень  спростовуються матеріалами справи, які не містять доказів належності придбаного у шлюбі майна одному із подружжя особисто, законності розпоряджання спірною земельною ділянкою ОСОБА_2 та доказів будівництва будинку відповідачем ОСОБА_3 , а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 має дитину від іншої жінки не впливають на спірні правовідносини набуття спірного майна у шлюбі учасниками даної справи та право одного з подружжя на поділ спільного сумісного майна. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не має права на спірне майно спростовуються, зокрема, обставинами, установленими в судовому рішенні, яке набрало законної сили, про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , згідно яких останні до жовтня 2015 року підтримували шлюбні відносини, мали спільний бюджет та проживали разом.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок є новоствореним і половина цього майна не може бути зареєстрована за позивачем шляхом задоволення указаного позову, оскільки це порушує процедуру реєстрації новоствореного майна є безпідставними, оскільки судами установлено та матеріалами справи підтверджено, що спірний будинок було введено в експлуатацію та зареєстровано 14 січня 2016 року за ОСОБА_3 , із порушенням права позивача на 1/2 частину указаного майна колишнього подружжя.   
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій. 
 
Доводи касаційної скарги не узгоджуються із дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували б обставини, якими обґрунтовано вимоги скаржників.  
 
Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржниками вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.    
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін. 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                              В. М. Сімоненко

Судді:                                                                                                        А. А. Калараш  

                                                                                                                     С. Ю. Мартєв

                                                                                                                 Є. В. Петров 

                                                                                                                   С. П. Штелик