ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4333/20 Справа № 204/1952/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Каратаєвої Л.О., Куценко Т.Р.
при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45711693 від 27 лютого 2019 року, прийняте державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Софіївське БТІ») Волос О.В. (далі - ОКП «Софіївське БТІ») про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК» та стягнути судові витрати.
В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що 27 лютого 2019 року державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В. на підставі договору іпотеки №806 від 25 вересня 2006 року, що був укладений між позивачем та Акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК» (далі - АТ «УКРСОЦБАНК»), здійснено відчуження на користь банку вищевказаного нерухомого майна та передано йому в іпотеку в забезпечення виконання умов кредитного договору №09.2/320-6 від 25 вересня 2006 року. Вважає таке рішення державного реєстратора незаконним, оскільки, на його думку, лише нотаріус мав право здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Крім того, зазначає, що у державного реєстратора відсутні докази, які б підтверджували факт завершення 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Вказує, що він проживає та зареєстрований у спірній квартирі, а її відчуження відбулося без згоди власника, враховуючи, що на спірне майно розповсюджується дія мораторію. Також наголошує, що державним реєстратором були здійснені реєстраційні дії щодо нерухомого майна, яке належало позивачу та технічні характеристики і адреса якого відрізнялись від тих, які були зазначені у письмовій вимозі банку.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 25 вересня 2006 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», який в подальшому було перейменовано на АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого АТ «АЛЬФА-БАНК», було укладено договір кредиту №09.2/320-6, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти в сумі 46041 доларів США, зі сплатою 12,5% річних з погашенням суми основної заборгованості відповідно до графіку та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 24 вересня 2021 року.
Пунктом 1.2. даного договору визначено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: фінансування будівництва придбання (інвестування) житла, а саме: двокімнатної квартири - ізольованого приміщення (будівельний №167, корпус/секція №3 за проектом) загальною площею 73,30 кв.м., яка розташована на 11 поверсі в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом придбання цільових облігацій.
Згідно п.1.3.1 даного договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань кредитор, зокрема, укладає з позичальником іпотечний договір майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, заставною вартістю 330216,50 грн, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору складає 65389,41 доларів США. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.
Крім цього, п.1.3.4 даного договору передбачено, що протягом трьох робочих днів після оформлення та реєстрації прав власності на квартиру з позичальником укладається іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку двокімнатну квартиру - ізольоване приміщення (будівельний номер 167, корпус/секція 3 за проектом), загальною площею 73,3кв.м., розташованого на 11 поверсі в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7-9).
25 вересня 2006 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір №806, відповідно до умов якого позивач передає в іпотеку банку, у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №09.2/320-6 від 25 вересня 2006 року, майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно п.2.4.4 та п.4.1 вказаного договору, іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, одним із способів передбачених п.4.5 даного договору, а саме: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (а.с.10-13).
20 жовтня 2008 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «АЛЬФА-БАНК», укладена додаткова угода про внесення змін до Договору кредиту №09.2/320-6 від 25 вересня 2006 року, якою сторони домовились з 20 жовтня 2008 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 14% річних (а.с.73).
В судовому засіданні встановлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, у зв`язку із чим станом на 12 вересня 2018 року його заборгованість перед банком склала 33866,89 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на вказану дату складає 880833,88 грн.
АТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «АЛЬФА-БАНК», листом від 17 жовтня 2018 року надіслав на адресу позивача письмове повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а.с.14,38).
22 лютого 2019 року державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про право власності АТ «УКРСОЦБАНК» на квартиру АДРЕСА_5 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45711693 від 27 лютого 2019 року (а.с.15-17).
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. 
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Відповідно до п.  51  Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначено, що внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні/скасуванні відповідних записів, виключно у випадках, передбачених законом. У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.
Аналіз вищезазначених норм права вказує можливість оскарження у судовому порядку саме рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, так і наслідки такого оскарження у вигляді скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, та автоматичного поновлення записів про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації.
А отже висновок суду першої інстанції про неналежний обраний позивачем спосіб захисту, є помилковим. 
Так, за приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.
З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було направлено повідомлення за вих № 17/01/19 від 17 січня 2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору на анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Доказів отримання ОСОБА_1 даного повідомлення матерали справи не містять.
Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Так, згоди ОСОБА_1 на відчуження іпотечного майна в позасудовому порядку матеріали справи не містять. 
На вказані обставини справи та вимоги закону районний суд уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про задоволення позову та визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45711693 від 27 лютого 2019 року, прийняте державним реєстратором Обласного комунального підприємства "Софіївське бюро технічної інвентаризації" Волос Олена Володимирівна про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 " за акціонерним товариством "Укрсоцбанк".
Відповідно до пункту третього частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Що стосується витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, з огляд на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Будь-яких доказів проведення позивачем розрахунку на підставі укладеного договору про надання правової допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, матеріали справи не містять, а отже задоволенню не підлягають.
Враховуючи задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір по 1921 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію - задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45711693 від 27 лютого 2019 року, прийняте державним реєстратором Обласного комунального підприємства "Софіївське бюро технічної інвентаризації" Волос Олена Володимирівна про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 за акціонерним товариством "Укрсоцбанк".
Стягнути з державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір по 1921 грн. з кожного.
В решті позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Л.О. Каратаєва

Т.Р. Куценко