ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5281/20 Справа № 201/13662/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

                                В С Т А Н О В И Л А:
       11 грудня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором б/н від 01 червня 2005 року у розмірі 7174,52 грн., що становить заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1921 грн. . (а.с.1-4).
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с.85-88).
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ “ПриватБанк” подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов Банку задовольнити (а.с.91-93).
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини не заявив про відмову від неї. Діями, що свідчать про прийняття спадщини є фактичний, вступ в управління або володіння спадковим майном. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позовних вимог, а також з відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з АТ КБ “ПриватБанк” дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України “Про захист прав споживачів”, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині правового обгрунтування.. 
Як вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2005 року ОСОБА_2 звернулась до ЗАТ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг – кредиту. Кредитний договір складають заява, підписана Скрипальовою С.М., Умови надання і Правила банківських послуг та Тарифи Банку. Розмір кредиту в перелічених документах не зазначений (а.с. 10, 11-44).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21 вересня 2018 року, виданої Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 48).
З листа Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори № 5186/02-14 від 07 грудня 2018 року, адресованого ПАТ КБ «Приватбанк», вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк». Кредиторські вимоги банку включені в спадкову масу, про що зроблено відповідний запис в книзі обліку спадкових справ (а.с. 55).
За твердженнями представника позивача, ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_2 через те, що був зареєстрований за однією із нею адресою проживання.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів наявності у спадкодавця майна, яке б успадкували її спадкоємці. 
Однак повністю погодитися з таким висновком суду не можна.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3, 4 ст. 1268 та в ст. 1269 ЦК України.
Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Разом з тим суд враховує наступне.
Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: 
по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця;
по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).
Аналіз ч. 2 ст.1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку.
Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно.
За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції, відповідно до роз`яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ “Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку” № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року – змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повне рішення суду складено 08 липня 2020 року.

       Судді: