Номер провадження: 22-ц/813/1417/20 
Номер справи місцевого суду: 520/15541/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Вороновій Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управліня юстиції в Одеській області, Державного підприємства «Сетам» Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Міглазова Юлія Олександрівна, про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

15 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Другого Суворовського ВДВС м. Одеси Головного територіального управліня юстиції в Одеській області, ДП «Сетам» Міністерства юстиції України,  ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Міглазова Ю.О. про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про нерухоме майно.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року, по цивільній справі №522/3725/15-ц, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 744 048, 20 гривень.
08 квітня 2016 року Другим Суворовським відділом ДВС м. Одеси Головного управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження ВП №50760590 з примусового виконання виконавчого листа №523/3725/15-ц, виданим 23 лютого 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової суми в сумі 744 048,20 гривень.
В ході виконавчого провадження, ОСОБА_1 частково сплачував грошові кошти за виконавчим листом, шляхом перерахування на адресу виконавчої служби в 2016 році - 43 000 гривень, та в грудні 2017 року - 52 000 гривень.
11 грудня 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 стало відомо, що нерухоме майно, яке йому належало на праві власності на підставі договору дарування, а саме: садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., було перереєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (серія та номер №8485 від 07.02.2017р.), за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О.. 
Ознайомившись в електронному варіанті з ходом виконавчого провадження ВП №50760590, позивач дізнався про проведення електронних торгів з продажу його нерухомого майна.
Однак, позивач вважає дії державного виконавця Другого Суворовського відділу ДВС м. Одеси Головного управління юстиції в Одеській області та державного підприємства «СЕТАМ» незаконними та протиправними з наступних підстав.
Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його у встановленому законодавством порядку.
У червні 2017 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника - ОСОБА_1 , а саме садового будинку, реєстраційний/кадастровий номер 41239 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., та призначено експертизу зазначеної нерухомості суб`єктом оціночної діяльності визначено ТОВ «Інвестиційне - консалтингове бюро «Тріада».
Однак, як стверджує позивач, в матеріалах виконавчого провадження не міститься письмового звіту визначення вартості нерухомого майна позивача та на сайті Фонду Державного майна, ТОВ «Інвестиційне - консалтингове бюро «Тріада» не було розміщено результатів проведеної оцінки з визначенням вартості майна.
Жодного повідомлення про визначення вартості та оцінки майна до ОСОБА_1 не надходило, у зв`язку з чим позивач вважає, що фактично оцінка зазначеної нерухомості не проводилась, так як ніхто не звертався до нього з можливістю потрапити до садового будинку для проведення оцінки майна.
17 жовтня 2017 року державним виконавцем направлено заявку до Одеської філії ДП «СЕТАМ» на реалізацію арештованого вищезазначеного майна, проте, як стверджує позивач, заявка не відповідала вимогам закону, оскільки, крім іншого, не містила жодних відомостей про місце зберігання та демонстрації нерухомого майна.
Лише з офіційного сайту Державного Підприємства «СЕТАМ» позивачу стало відомо, що в листопаді були організовані електронні торги з реалізації нерухомого майна. а саме садового будинку, реєстраційний/кадастровий номер 41239 за адресою: АДРЕСА_1 , та сформовано лот № 247448.
23 листопада 2016 року о 09.00 год. розпочались електронні торги з реалізації лоту №247448 зі стартовою ціною 701 038,00 грн., крок аукціону 14 020,76 грн..
Всього участі в електронних торгах зареєстровано 8 осіб, однак фактично згідно інформації на сайті ДП «СЕТАМ» брав участь лише один учасник.
23 листопада 2016 року о 18:00 год. електронні торги було завершено, переможцем прилюдних торгів став учасник № 8 - ОСОБА_2 , майно придбано за стартовою ціною - 701 038 гривень.
Однак позивач вважає, що при розміщенні повідомлення про електронні торги організатором торгів ДП «СЕТАМ» було допущено порушення пп. 1 розділу III наказу від 29.09.2016р. за № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016р. за № 1301/29431 «Про реалізацію арештованого майна», а саме: в інформаційному повідомленні відсутня інформація щодо зберігача, контактний телефон, електронна адреса (за наявності), фактична адреса зберігання майна), строку підготовки до проведення електронних торгів; щодо реквізитів рахунку, на який вноситься гарантійний внесок; щодо порядку та умов отримання майна переможцем.; щодо реквізитів рахунку відділу державної виконавчої служби, на який, у разі визначення переможця 
Крім того, при розміщенні повідомлення про електронні торги організатором торгів ДП «СЕТАМ» було допущено порушення п. 9 розділу III Наказу, а саме: в інформаційному повідомленні відсутня інформація щодо призначення об`єкта нерухомого майна, який продається, відсутня інформація про правовий режим земельної ділянки та щодо встановлених обмежень.
Відсутність вищезазначеної інформації суттєво звужує коло учасників торгів з вини їх організатора, що в свою чергу суттєво впливає на результат торгів та призводить до порушення прав позивача, адже чим більше учасників торгів, тим дорожче продається майно та збільшується сума коштів, яку отримує стягувач і, як наслідок зменшується борг позивача.
З урахуванням вищевикладених порушень проведених прилюдних торгів, позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.
Справу розглянуто за відсутності сторін.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції призначене на 09 вересня 2020 року сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.
Позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 судова кореспонденція надсилалась на адресу, яка відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області є адресою їх реєстрації, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінчення терміну зберігання». 
Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 , як ініціатор апеляційного провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї апеляційної скарги та її розглядом, отримувати поштову кореспонденцію.
Також матеріалах справи міститься відзив на апеляційну скаргу адвоката Шепітко Г.І. в інтересах ОСОБА_2 , в якій вони посилаються на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та вказують на відсутність підстав для її задоволення (т. 2 а. с. 29-33). Згодом адвокат ОСОБА_2 - Компанієць М.М. неодноразово надав до суду заяви про відкладення розгляду справи (т. 2 а. с. 85, 109). 
Згідно приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку розгляд справи за відсутності сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 18 вересня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються  Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1  Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання (частина третя статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом (частина п`ята статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»).
Таким чином, у разі незгоди з результатами визначення вартості чи оцінки майна, сторони виконавчого провадження мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10 - денний строк з дня отримання відповідного повідомлення про такі результати.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.
Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.
Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою - третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).
Разом з тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.
Реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України (частина перша, друга статті 61  Закону України «Про виконавче провадження»).
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.
Відповідно до вищенаведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.
Згідно з пунктом 2 розділу VII «Особливості реалізації окремих видів майна» Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року за №2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1301/29431, реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку». Строк підготовки до електронних торгів під час реалізації предмета іпотеки складає не менше 30 календарних днів. Організатор не пізніше ніж за 15 робочих днів до дня початку електронних торгів публікує в місцевих друкованих засобах масової інформації за місцезнаходженням предмета іпотеки та на Веб-сайті повідомлення про проведення таких електронних торгів. Не пізніше дня публікації повідомлення про проведення електронних торгів у засобах масової інформації Організатор письмово повідомляє виконавця, іпотекодавця, іпотекодержателя та всіх осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу майна.
Пунктом 1 розділу VIIІ «Оформлення результатів електронних торгів» Порядку передбачено, що після закінчення електронних торгів (закінчення строку аукціону з урахуванням його можливого продовження) на Веб-сайті відображаються відомості про завершення електронних торгів. Не пізніше наступного робочого дня Система автоматично формує та розміщує на Веб-сайті протокол електронних торгів за лотом. До протоколу вноситься така інформація: дата і час початку та завершення електронних торгів; реєстраційний номер лота; назва лота; стартова ціна та ціна продажу лота, цінові пропозиції учасників, особливі ставки купівлі лота учасників, якщо вони мали місце; сума сплаченого гарантійного внеску; розмір винагороди Організатору, яку повинен сплатити переможець електронних торгів, та реквізити рахунку для її сплати; відомості про переможця електронних торгів (унікальний реєстраційний номер учасника); дата, до якої переможець електронних торгів повинен повністю сплатити ціну лота; реквізити рахунку відділу державної виконавчої служби (приватного виконавця), на який необхідно перерахувати кошти за придбане майно. Не пізніше наступного робочого дня Система розміщує аналогічний протокол електронних торгів за лотом з повною інформацією про переможця електронних торгів в особистому кабінеті переможця. У протоколі зазначаються прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує його особу, місце проживання та номер контактного телефону (за наявності). У разі якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, зазначаються її найменування, код за ЄДРПОУ, місцезнаходження та номер контактного телефону (за наявності). У разі визнання електронних торгів такими, що не відбулися, у протокол електронних торгів вноситься відповідна підстава. До протоколу електронних торгів можуть бути внесені й інші відомості.
Судом першої інстанції  встановлено, що в провадженні Суворовського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №522/3725/15 за позовом ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року  по цивільній справі №522/3725/15-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 744 048, 20 гривень.
На виконання зазначеного рішення суду 23 лютого 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси видано стягувачеві відповідний виконавчий лист №522/3725/15.
08 квітня 2016 року Другим Суворовським відділом ДВС м. Одеси Головного управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження ВП №50760590 за виконавчим листом Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року №523/3725/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 744 048,20 гривень.
Під час виконавчого провадження боржник ОСОБА_1 передав стягувачу ОСОБА_3 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, що підтверджуються розписками, які містяться в матеріалах виконавчого провадження, та заявою представника стягувача.
Під час виконавчих дій державним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., на підставі договору дарування від 11 листопада 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А., зареєстрований в реєстрі за №2-4814. 
За результатами проведених електронних торгів з продажу зазначеного арештованого майна, належного позивачу, 23 листопада 2007 року переможцем електронних торгів щодо придбання вказаного майна з восьми учасників, було визнано ОСОБА_2 , за ціною лоту 701 038, 00 гривень, що підтверджується протоколом №298968 проведення електронних торгів від 23 листопада 2017 року.
07 грудня 2017 року за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 07 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазової Ю.О., за реєстровим №8485, було зареєстровано право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., номер запису про право власності 23807047, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за №107081091 від 11 грудня 2017 року.
Позивач ОСОБА_1 не погодився з порядком проведення і результатами зазначених електронних торгів й 15 грудня 2017 року звернуся до суду з цим позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в матеріалах виконавчого провадження не міститься письмового звіту визначення вартості нерухомого майна, належного позивачу, та на сайті Фонду Державного майна, ТОВ «Інвестиційне-консалтингове бюро «Тріада» не було розміщено результатів проведеної оцінки з визначенням вартості майна.
Проте, в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 523/17998/17 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Шевчук О.Ю., заінтересовані особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-консалтингове бюро «Тріада», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якій скаржник просив суд: 
визнати неправомірними дії державного виконавця другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Шевчук О.Ю. у виконавчому провадження ВП №50760590 від 08.04.2016р. по визначенню вартості майна відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 04.08.2017р., що належить ОСОБА_1 , а саме, садового буднику, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-консалтингове Бюро «Тріада» в особі оцінювача Постолакіної Л.В., 
визнати протиправним та скасувати звіт про незалежну оцінку майна ОСОБА_1 , складеного ТОВ «Інвестиційно-консалтингове Бюро «Тріада» в особі оцінювача Постолакіна Л.В. від 04.08.2017р. в рамках виконавчого провадження ВП №50760590 від 08.04.2016р. щодо нерухомого майна: садового буднику, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., 
зобов`язати державного виконавця другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Шевчук О.Ю. провести повторну оцінку майна у виконавчому проваджені ВП №50760590, а саме садового будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року по справі №523/17998/17 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Шевчук О.Ю., заінтересовані особи - ТОВ «Інвестиційно-консалтингове бюро «Тріада», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відмовлено.
При цьому, апеляційним судом було встановлено, що на підставі встановленого державним виконавцем належного боржнику на праві власності нерухомого майна, 22 березня 2017 року було винесено постанову про арешт майна боржника, а саме на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м..
07 червня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому проваджені, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-консалтингове Бюро «Тріада».
Зазначений суб`єкт оціночної діяльності склав звіт про оцінку нерухомого майна 04 серпня 2017 року із визначенням вартості оцінки майна в розмірі 701 038 гривень.
Апеляційним судом Одеської області за наслідком розгляду справи №523/17998/17 також встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-консалтингове Бюро «Тріада» склав звіт про оцінку спірного нерухомого майна 04 серпня 2017 року із визначенням вартості оцінки майна в розмірі 701 038 гривень.
Скаржником ОСОБА_1 самостійно у абзаці 3 скарги на дії державного виконавця наводиться посилання про те, що йому було відомо про відкриття ВП №507605908. 08 квітня 2016 року Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, дії з відкриття виконавчого провадження ним не оскаржувались, а отже відкриття виконавчого провадження було проведено з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».
З постанови про відкриття №507605908 вбачається, що ОСОБА_1 було надано реєстраційний номер виконавчого провадження: 50760590 та Ідентифікатор доступу: 18А75Д4ДБА7Е, та роз`яснено йому права щодо можливості ознайомлення його з ходом виконавчого провадження та процесуальними діями виконавця.
На підставі зазначеного апеляційний суд при розгляді справи №523/17998/17 констатував, що скаржник на протязі всього ходу ВП №507605908 не був позбавлений можливості бути ознайомлений з постановами, яке має публічний характер та знаходиться у доступі в Автоматизованій системі виконавчих проваджень.
З урахуванням того, що постанова суду апеляційної інстанції від 26 грудня 2018 року, ухвалена по справі №523/17998/17 між тими самими сторонами, які приймають участь в цій справі, стосується похідних обставин спору, який розглядається у цій справі, постанова суду набрала законної сили, є чинною, дія якої касаційною інстанцією не зупинена, а відтак у відповідності до положень ст. 82 ЦПК України, вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають.
За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обставини щодо відсутності письмового звіту визначення вартості нерухомого майна позивача та не розміщення державним виконавцем результатів проведеної оцінки з визначенням вартості майна та того, що жодного повідомлення про визначення вартості та оцінки майна до ОСОБА_1 не надходило та фактично оцінка зазначеної нерухомості  не проводилась. 
Доводи позивача про те, що його не було повідомлено про результати оцінки майна, не отримано його згоду на передачу майна на реалізацію за ціною визначеною державним виконавцем не свідчать про порушення процедури проведення електронних торгів, а вказують на незгоду позивача з діями державного виконавця перед передачею майна на реалізацію, які мають самостійну процедуру оскарження, визначену положенням Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України, та не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Тому, не можуть братись до уваги посилання позивача на дії державного виконавця, як підставу для визнання електронних торгів недійсними, так і надання оцінки діям органів державної влади не може відбуватись в межах розгляду справи про визнання електронних торгів недійсними, а тільки в межах скарги на дії державного виконавця. 
Жодного порушення правил проведення електронних торгів, впливу таких порушень на результати торгів, а також порушення законних прав позивача такими порушеннями у позовній заяві не викладено та не доведено позивачем.
Матеріалами справи не спростовано, що ДП «СЕТАМ» розмістив інформацію в системі електронних торгів на підставі документів, наданих відповідним органом ДВС. Перевірка документів, наданих відповідним органом ДВС, на відповідність вимогам законодавства організатором за нормами чинного законодавства не здійснюється. Підприємство здійснювало визначені процедурою дії щодо реалізації нерухомого майна і дотрималось вимог щодо повідомлення учасників про проведення електронних торгів та самої процедури їх проведення. 
Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не доведено порушення його прав та інтересів відповідачами у справі при проведенні електронних торгів. 
Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що спірні електронні торги були проведенні з порушенням закону, що суттєво порушує його права та є підставою для визнання торгів недійсними, не приймаються до уваги за таких підстав.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Частиною 1 статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України  «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи,  суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні  в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином те, що при проведенні електронних торгів з продажу арештованого майна відповідачами порушено його права.
Так, Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №503/1169/16 (провадження №61-2074св18) зроблено наступний правової висновок: «згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.
Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим порядком.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі
 №3-242гс16 викладено правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі №668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Тобто для визнання судом прилюдних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Отже, порушення, попущені під час проведення прилюдних торгів, є підставою для визнання цих торгів недійсними лише за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює».
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі №6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі №6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі №6-2988цс15, від 29 червня 2016 року  у справах №6-370цс16 та №6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №6-231цс17.
Судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивно встановлено, що позивач ОСОБА_1 був достеменно обізнаний про реалізацію спірного майна, а відтак і з інформацією про визначення вартості спірного майна, що підтверджується матеріалами цивільної справи №523/17998/17 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного  виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Шевчук О.Ю., заінтересовані особи: ТОВ «Інвестиційно-консалтингове бюро «Тріада», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , з яких вбачається, що скаржнику було відомо про визначену вартість спірного майна й останнім здійснювались дії щодо оскарження дій та рішень державного виконавця  зі встановлення вартості арештованого майна, у порядку визначеному чинним законодавством, й у задоволенні скарги відмовлено.
Зазначена правова позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду викладеним у постанові 26 вересня 2019 року  у справі №607/10379/17 (провадження №61-38730св18), в якій «Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що дії державного виконавця щодо визначення вартості майна боржника у виконавчому провадженні є підготовчими діями з метою проведення прилюдних торгів, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження, а відтак не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили доводи ОСОБИ_1 про реалізацію спірного майна за заниженою ціною, є неспроможними, оскільки в разі, якщо сторони виконавчого провадження не згодні з результатами оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в окремий, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», спосіб. Як зазначено вище, дії державного виконавця при здійсненні своїх повноважень до призначення прилюдних торгів, зокрема щодо оцінки майна, не стосуються правил проведення прилюдних торгів, а відтак не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Позивач не надав доказів на підтвердження наявності порушень, які могли вплинути на результати торгів, тобто не довів порушення його прав і законних інтересів.
Аргументи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення державним виконавцем боржника про результати оцінки спірного майна та не отримання ним згоди на передачу нежитлових приміщень на реалізацію за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності, не стосуються правил проведення прилюдних торгів».
За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. 
У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином порушення його прав та інтересів відповідачами, тому у відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Системний аналіз наведених норм права, правового висновку Верховного Суду України, правового висновку Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач за первісним позовом отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суд першої інстанції  всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України  «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає. 
  Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 18 вересня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік