П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/1047/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Божук Д.А.  
Суддя-доповідач -  Іваненко Т.В.   
04 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Іваненко Т.В. 
суддів:  Граб Л.С.  Сторчака В. Ю. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року  (місце ухвалення рішення - м.Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дунаєвецької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної та матеріальної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач)  звернувся в Хмельницький окружний адміністративний суд з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Дунаєвецької міської ради від 12.02.2020 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення селянського господарства ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Дунаєвецьку міську раду надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2,00 га, кадастрового номера 6821883300:08:003:2004 для ведення селянського господарства;
- стягнути з Дунаєвецької міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000 гривень;
- стягнути з Дунаєвецької міської ради на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 30000 гривень.

Рішенням  Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року позовні вимоги задоволені частково: визнано протиправною бездіяльність Дунаєвецької міської ради щодо неприйняття рішення за заявою   ОСОБА_1 від 11.05.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; зобов`язано Дунаєвецьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.05.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, із прийняттям рішення відповідно до ст.ст. 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з приписів п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти доводів апеляційної скарги, а також вказує на обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог. 

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що рішенням   Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року визнано протиправною бездіяльність Дунаєвецької міської ради щодо неприйняття рішення за заявою   ОСОБА_1 від 11.05.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Водночас, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди з відповідача. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що бездіяльність відповідача завдала наслідків, які зумовили страждання позивача та спричинили йому моральну шкоду,  а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку отримання матеріальних збитків (упущеної вигоди) і протиправним діянням відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи таке. 
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. 
Завдану моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що протиправна бездіяльність відповідача, яку визнано судом, викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування  в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяви у порівнянні із заявами інших громадян, які належно вирішувались.  
Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин понесення моральної шкоди, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі  20 000 грн.

Щодо позовної вимоги стосовно стягнення матеріальної шкоди, яка полягає в упущеній вигоді у розмірі 30000 грн, колегія суддів вказує наступне.
Згідно із частинами першою, другою статті 23 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Звернення з вимогою про відшкодування збитків як неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Наявність і обґрунтованість розміру втраченої вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримувати прибуток. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 310/5564/15-ц.
Незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання відповідних доходів.
Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, процедура відведення земельної ділянки (після надання дозволу на розроблення проекту землеустрою) потребує в подальшому ще затвердження такого проекту, а тому обов`язок відповідача за судовим рішенням повторно розглянути клопотання не свідчить про негайне набуття позивачем права на земельну ділянку та ведення господарської діяльності у тих обсягах, які зазначаються у позові. 
З огляду на зазначене, позивачем не надано суду доказів, які підтверджують завдання йому матеріальної шкоди (упущеної вигоди) бездіяльністю відповідача та, відповідно, не доведено причинно-наслідкового зв`язку отримання матеріальних збитків (упущеної вигоди) і протиправним діянням відповідача. Тому такі вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. 
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної та матеріальної шкоди.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Іваненко Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Сторчак В. Ю.