24.06.20
22-ц/812/1049/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 2-2731/11
Номер провадження: 22-ц/812/1049/20               Суддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
за участю: представника заявниці - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 , поданою в її інтересах адвокатом – ОСОБА_1 
на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року, постановлену під головуванням судді - Сухаревич З.М., в приміщенні того ж суду за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області(надалі – Заводський відділ ДВС ), Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (надалі – Миколаївський відділ ДВС), 
в с т а н о в и л а:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Заводського відділу ДВС та Миколаївського відділу ДВС, в якій просила скасувати арешт її нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця Заводського відділу ДВС від 20 січня 2012 року по виконавчому провадженню № 30735960, реєстраційний номер обтяження № 12080505.
В обґрунтування скарги зазначала, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2011 року з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 32 241,22 грн. 
12 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист №2-2731, який передано для примусового виконання до Заводського відділу ДВС на підставі якого було відкрито виконавче провадження №30735960.
Постановою державного виконавця Заводського відділу ДВС від 20 січня 2012 року було накладено арешт на належне їй нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження №12080505. В подальшому виконавчий лист №2-2731 було направлено на виконання до Миколаївського відділу ДВС. 
Постановою державного виконавця Миколаївського відділу ДВС від 19 квітня 2013 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника. Арешт, накладений постановою державного виконавця скасовано не було.
Посилаючись на викладене та на те, що виконавчий лист не перебуває на виконані у відділі ДВС, строк пред`явлення його до виконання сплив, а накладений арешт на нерухоме майно - земельну ділянку порушує її права як власника на володіння, користування та розпорядження цим майном, заявниця просила суд на підставі ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» задовольнити її скаргу.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року у задоволенні скарги відмовлено. 
Ухвала суду мотивована тим, що на момент надіслання виконавчого документу за належністю до органу ДВС та на момент повернення виконавчого документа стягувачу відсутні передбачені законом підстави для зняття арешту, накладеного на майно боржника, а тому державний виконавець діяв в межах, в порядку та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження» в редакції на момент прийняття державним виконавцем відповідних постанов. Крім того, виконавчий лист було повернуто стягувачу, що не позбавляє останнього права повторного звернення до ДВС у строки, встановленні законодавством, а тому підстави для скасування арешту в порядку здійснення судового контролю за виконанням судових рішень відсутні.
В апеляційній скарзі, поданої в інтересах заявниці, адвокат Рехлецький Р.В. посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на теперішній час виконавчий документ виданий Заводським районним судом м. Миколаєва 12 грудня 2011 року не перебуває на виконані у відділі ДВС. Строк пред`явлення виконавчого документу до виконання сплив, підстави для зберігання арешту відсутні, адже відповідно до вимог ч.1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю - доповідача, представника заявниці, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України ).
Під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або відмовити в позові (ст. 264 ЦПК України).
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам Закону відповідає.
В силу положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2011 року з ОСОБА_3 , яка змінила прізвище на ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 32 241,22 грн. 
12 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист №2-2731, який передано для примусового виконання до Заводського відділу ДВС на підставі якого старшим державним виконавцем цього ж відділу Бурлаковою В.М. було відкрито виконавче провадження №30735960 та постановою від 20 січня 2012 року накладено арешт на належне заявниці нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження №12080505.
27 липня 2012 року страшним державним виконавцем Заводського відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виконання виконавчих дій)у зв`язку з чим виконавчий лист №2-2731 направлено за належністю до Миколаївського відділу ДВС.
Постановою державного виконавця Миколаївського відділу ДВС від 19 квітня 2013 року виконавчий лист №2-2731 було повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виконання виконавчих дій) у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника. Арешт, накладений постановою державного виконавця скасовано не було.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №141251318 від 13 жовтня 2018 року, вбачається, що на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 накладено арешт, а саме: номер запису про обтяження: 8946574, від 06 серпня 2009 року, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, ВП 14095842, 03 серпня 2009 року головний державний виконавець Заводського відділу ДВС Ковальчук Т.М.; обтяження: 9931486 зареєстровано 14 червня 2010 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 17798727, 11 січня 2010 року, відділ ДВС Миколаївського РУЮ; обтяження 12080505 зареєстровано 20 січня 2012 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 30735960, 20січня 2012 року, старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС Бурлаковою В.М.
02 листопада 2018 року заявниці, заступником начальника Заводського відділу ДВС надано відповідь про відсутність підстав для зняття арешту з майна.
В.о. начальника Миколаївського відділу ДВС 06 листопада 2018 року ОСОБА_5 також надано відповідь про відсутність підстав для зняття арешту з майна.
Як на підставу задоволення своїх вимог заявниця посилається на те, що виконавчий документ, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва 12 грудня 2011 року не перебуває на виконанні у відділ ДВС, строк пред`явлення виконавчого документу до виконання сплив, тому порушується її право власності на земельну ділянку та безпідставно обмежується шляхом зберігання арешту.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).
За положеннями 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст. 448 ЦПК України). 
У роз`ясненнях, що містяться в п.18 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», виходячи зі статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посаду державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.
При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
За статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами Закону України «Про виконавче провадження», обов`язок примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили покладається, зокрема, на державних виконавців в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». 
Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.
Крім цього в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 10 частини 1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 06 травня 2012 року, чинної на момент закінчення виконавчого провадження) виконавче провадження підлягає закінченню у разі: направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.
Згідно п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент вчинення виконавчої дії), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).
Відповідно до ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент вчинення виконавчої дії) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлені ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 18 січня 2013 року, чинного на момент завершення виконавчого провадження). 
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент закінчення виконавчого провадження) виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.
У випадках, передбачених пунктами 1 - 6, 8, 9, 11 - 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Згідно частин 1 та 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 18 січня 2013 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5, 6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що виконавчий документ було повернуто стягувачу без виконання з підстав, які не передбачають зняття арешту з майна боржника накладеного в рамках виконавчого провадження, що не позбавляє стягувача повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому висновок суду про відповідність дій державних виконавців Заводського та Миколаївського відділів ДВС про не зняття арешту з майна заявниці Закону України «Про виконавче провадження» є вірним. 
Також вірним є висновок суду про відсутність підстав для скасування арешту на підставі ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в порядку здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, з огляду на наступне.
Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент звернення заявниці зі скаргою передбачені підстави зняття арешту з майна.
Так, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч.1 ст. 59).
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону (ч.2 ст. 59).
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (ч.3ст. 59).
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону (ч.4).
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст. 59).
Судом не встановлено підстав, передбачених частинами 1-4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна, що належить боржниці.
До того ж, як пояснив в суді апеляційної інстанції представник заявниці – адвокат Рехлецький Р.В. судове рішення на підставі якого було виконавчий лист до теперішнього часу не виконане, у зв`язку з відсутності матеріальної можливістю, ніяких домовленостей зі стягувачем з цього приводу не досягнуто.
Отже, розглядаючи скаргу, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав скарги та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала, яка постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, - 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом – ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий Т.В. Крамаренко
Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.