Справа № 347/2413/18 
Провадження № 22-ц/4808/342/20 
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого           Матківського Р.Й.
суддів                    Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                    Маслей А.М.
з участю        представника позивача – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року, ухвалене суддею Гордієм В.І.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У грудні 2018 року позивач звернулася з позовом до відповідача стягнення грошових коштів за договором позики та просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь гроші в сумі 5750, 09 євро, що на 23 листопада 2018 року становить 181 875,34 гривень; 5000 гривень сплачених в рахунок оплати за надану правничу допомогу. 
Позивач заявлені вимоги обґрунтувала тим, що 15 грудня 2015 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики на 6 500 євро, які відповідачка зобов`язалася повернути до кінця 2016 року, що підтверджується договором позики. Однак остання не виконала своїх зобов`язань та гроші не повернула у визначений договором строк. 08 квітня 2017 року на неодноразові звернення відповідачка повернула 800 доларів США. Вважає, що наведене свідчить про те, що відповідачка не бажає добросовісно та добровільно виконати взяті на себе зобов`язання щодо повернення позичених коштів, а позивачка потребує їх для лікування.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 181 875, 34 гривень заборгованості за договором позики від 15 грудня 2015 року, 1 868, 75 гривень сплаченого нею судового збору та 5000 гривень, сплачених за надання правової допомоги.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка  ОСОБА_2  15 грудня 2015 року надала відповідачці 6 500 Євро, про що було складено нею письмову розписку, 08 квітня 2017 року відповідачкою повернуто 800 доларів США, тому залишок заборгованості становить 5 750, 09 євро. 
Ухвалою Косівського районного суду від 11 грудня 2019 року заяву представника відповідачки ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У січні 2020 року представник відповідачки ОСОБА_3 на заочне рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та у задоволенні позову відмовити повністю.
Зазначає, що заочне рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю та необґрунтованістю висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Незважаючи на те, що відповідачка не була належним чином повідомлена про відкриття провадження та призначення справи до розгляду, попри те, що суд ухвалив про слухання справи в порядку загального позовного провадження, під час першого підготовчого засідання у справі суд закрив підготовче засідання у справі та призначив справу до судового розгляду, що є грубим процесуальним порушенням.
Зазначає, що суд, всупереч вимогам ст.ст. 197, 198 ЦПК України не тільки не відклав підготовче засідання в межах строку підготовчого провадження, а вдвічі скоротив такі строки, постановивши ухвалу про закінчення підготовчого провадження та перехід до судового розгляду.
У справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У розписці про позику нечітко вказаний предмет позики, зокрема, є виправлення у сумі позики, що не застережене підписом. Суд першої інстанції помилково залишив поза увагою те, що розписка не містить всіх необхідних умов, за яких договір позики вважається укладеним, та помилково задоволив позов. Окрім цього, ОСОБА_3 стверджує, що розписку вона не писала, кошти не зичила та підпис в тексті розписки їй не належить. Для з`ясування дійсних обставин справи важливим є призначення у справі судової технічно-почеркознавчої експертизи документа, під час якої необхідно встановити факти і способи внесення змін до розписки, виявлення її первинного змісту, а також те, чи виконаний рукописний текст розписки та підпис в ній тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою. Заочний розгляд справи унеможливив подання відповідачкою клопотання про проведення експертизи.
Крім цього, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента у гривні, стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. 
Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження таких витрат, а також їх розрахунку, є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. До позовної заяви додано тільки квитанцію на суму 5000 гривень без відповідного розрахунку витрат, з якої неможливо встановити, за які послуги сплачено кошти. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 15 грудня 2015 року надала відповідачці 6 500 євро, про що було написано нею власноручно розписку (а.с. 14).
08 квітня 2017 року відповідачка повернула 800 доларів США, тому залишок заборгованості становить 5 750, 09 євро.
Згідно довідки офіційного курсу НБУ на момент подачі позову до суду відповідно до курсу НБУ 5 750, 09 вро становить 181 875, 34 гривень (а.с. 12).
Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.
Справу до розгляду в апеляційному порядку призначено вперше на 25 лютого 2020 року та представник ОСОБА_3 подала клопотання про відкладення її розгляду через зайнятість у іншій справі та неможливості бути присутній у засіданні апелянтці ОСОБА_3 через хворобу малолітньої дитини.
Розгляд справи судом відкладено на 10 березня 2020 року. У судовому засіданні представник ОСОБА_3 заявила клопотання про продовження строку розгляду у зв`язку з необхідністю вирішення клопотання про призначення судової техніко-почеркознавчої експертизи документів та ухвалою суду розгляд справи продовжено на 15 днів.
16 березня 2020 року представник ОСОБА_3 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням на території України карантину через поширення коронавірусу COVID -19 та неможливістю прибути у засідання, оскільки проживає та перебуває у м.Києві. Розгляд справи відкладено на 03 липня 2020 року. 
02 липня 2020 року ОСОБА_3 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання, оскільки перебуває у м.Києві та у зв`язку з хворобою дитини. Жодних доказів, що б підтверджували наведене, апелянт не подала. 
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає неявку апелянта ОСОБА_3 в судове засідання, яка належним чином про час та місце розгляду справи повідомлялася, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи та розглядає справу за її відсутності. Викладені причини неявки апелянта та її представника не можуть вважатись поважними. Представник позивача зазначає, що відповідач умисно не з`являється у судове засідання, з метою затягнути розгляд справи та не виконати рішення суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у справі №348/1116/16-ц від 29 квітня 2020 року зазначає, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Оскільки поважність причин неявки апелянтки судом апеляційної інстанції не встановлена, як і не визначена її обов`язкова явка, то відкладення розгляду справи не є обов`язком суду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника позивача, який вимоги скарги заперечив, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц.
Підставою звернення позивача до суду стало невиконання відповідачкою ОСОБА_3 боргового зобов`язання з повернення позикових коштів, які вона отримала у позивача ОСОБА_2 за договором позики. 
Судом встановлено, що 15 грудня 2015 року відповідачка ОСОБА_3 отримала від позивачки 6 500 євро позикових коштів, про що написала розписку (а.с. 14).
За доводами позивача 08 квітня 2017 року відповідачка повернула 800 доларів США, тому залишок заборгованості становить 5 750, 09 євро, при цьому цих обставин відповідачка не заперечувала.
Колегія суддів вважає, що зазначені письмові докази повністю спростовують заперечення відповідачки, що власноручно написана нею письмова розписка не містить жодної інформації про те, що 6500 доларів США отримані нею саме в якості позики та що такий договір не укладався.
Відповідач та її представник належними та допустимими доказами не довели, що розписку позичальник не писала, кошти не зичила та підпис в тексті розписки їй не належить. Під час розгляду справи апеляційним судом представником апелянта заявлено клопотання про призначення у справі судової технічно-почеркознавчої експертизи документа. З метою дотримання вимог змагальності сторін як одного з принципів судочинства судом апеляційної інстанції вжито усіх можливих заходів, однак апелянт зовсім не виявила бажання забезпечити проведення експертизи у встановленому процесуальним законодавством порядку, тому колегія суддів змушена була у задоволенні клопотання про призначення експертизи відмовити. 
Доводи апелянтки, що у тексті письмової розписки зроблено виправлення, за умови написання розписки власноручно ОСОБА_3 та внесення до неї виправлення, враховуючи суть та спосіб заперечення змісту розписки та послідовності і правдивості пояснень позивачки, зовсім не можуть свідчити про недійсність письмового договору добровільно укладеного сторонами.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що міх сторонами виникли зобов`язання, які відповідачкою не виконані.
Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції, з урахуванням зазначених положень ЦК України та роз`яснень, викладених в постановах Верховного Суду, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами було укладено письмовий договір позики та факт передаві коштів позичальнику, умови якого позичальник належним чином не виконала, що є підставою для стягнення заборгованості за письмовими зобов`язаннями.
Відповідачка договір позики не оспорювала, не визнавала його недійсним чи вчиненим під тиском з боку позивача.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики.
Посилання апелянта у скарзі, що стягувачеві має бути перерахована у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні є необґрунтованим, оскільки позивачка скористалася своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 23 листопада 2018 року. 
Наведений висновок зробив Верховний Суд у справі №340/385/17 від 27 листопада 2019 року.
Вирішуючи спір про стягнення витрат на правову допомогу колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня  2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження витрат на правову допомогу представник ОСОБА_2 надав договір про надання правової допомоги №23112018-ц від 23 листопада 2018 року, акт наданих послуг, де зазначено перелік правових послуг, наданих ОСОБА_2 : підготовка до ведення справи, вивчення судової практики – 2000 гривень, підготовка позовної заяви – 3000 гривень (а.с. 147-155).
Колегія суддів, враховуючи складність справи та виконані представником позивача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також пояснення іншої сторони, дійшла висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правову допомогу до 3 000 гривень, понесених у зв`язку з підготовкою розгляду справи у суді першої інстанції.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно змінити.
В решті доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) жительки АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ), жительки АДРЕСА_2 гривень, сплачених за надання правової допомоги.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови виготовлено 03 липня 2020 року.

Головуючий:                                                               Р.Й. Матківський
Судді:                                                                   Л.В. Василишин
І.О. Максюта