Головуючий у І інстанції Колесник О.М.	
Провадження №  22-ц/824/10080/2020	 	 	 	             Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
      07 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Сушко Л.П., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
 
В С Т А Н О В И В:
 
     У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та просила про його задоволення, посилаючись на те, що вони з відповідачем з 18 серпня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність автомобіль Хюндай Акцент, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . 
     14 березня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано в судовому порядку.
     Оскільки відповідач відмовився від поділу автомобіля в добровільному порядку, а автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому на підставі положень ст.ст. 69-72 СК України просила поділити автомобіль шляхом виділу його у власність ОСОБА_1  із стягненням з нього на її користь грошової компенсації за належну їй частку у праві власності на автомобіль. Обгрунтовуючи саме такий варіант поділу майна, позивач посилалась на те, що автомобіль є неподільним майном і перебуває у користуванні відповідача, а вона не має водійських прав, тому не заперечує проти виділу автомобіля у власність відповідача із стягненням з нього на її користь компенсації половини вартості автомобіля, розмір якої згідно долученого нею Звіту про визначення середньоринкової вартості автомобіля складає 105 462,00 грн. (210 924,00 грн. : 2).
     Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року позов задоволено.  
     Визнано за  ОСОБА_1 право власності на автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, в порядку поділу майна подружжя. 
     Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію половини вартості автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в розмірі 105 462,00 грн. 
     Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 100,00 грн.
     Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в позові з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що звіт про визначення середньоринкової вартості колісного транспортного засобу від 12.01.2017 року, наданий суду позивачем, є неналежним та недопустимим доказом, а тому безпідставно покладений судом в основу рішення. Крім того, 09.02.2016 року спірний автомобіль відповідачем було продано, а кошти витрачені на потреби сім`ї, в зв`язку із чим помилковим є висновок суду про можливість поділу автомобіля.  
     Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
     Оскільки ціна позову в даній справі (105 462 грн. 00 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
     Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
     Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
     Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
     З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що сторони по справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 18 серпня 2012 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що вчинено актовий запис за №1855 (а.с.4). Шлюб, укладений між сторонами, було розірвано заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року (а.с.5-6).
     За час шлюбу, 31.05.2013 року, сторони набулиу власність автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований за відповідачем на праві власності (а.с.7).
     Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
     Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
     Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
     Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього  зареєстровано лише за одним з подружжя.
     Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.
     Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
     Відповідно до правил ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
     Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
     Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом.
     За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.
     Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
     Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України).
     Належний сторонам на праві спільної сумісної власності автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі; автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, при цьому позивач не заперечує проти виплати їй відповідачем грошової компенсації вартості її частки у праві власності на автомобіль із виділенням автомобіля відповідачу.
     Враховуючи викладене, законним та обґрунтованим є висновок суду про задоволення позову та поділ автомобіля шляхом виділу його відповідачу ОСОБА_1 із стягненням з нього на користь позивача ОСОБА_2 грошової компенсації вартості її частки у праві власності на автомобіль. Розмір компенсації (105 462,00 грн.) судом визначений на підставі наданого позивачем Звіту про визначення середньоринкової вартості колісного транспортного засобу від 12.01.2017 року (а.с.8-16), який не був спростований відповідачем у встановлений законом спосіб.
     Доводи апеляційної скарги відповідача про неналежність та недопустимість Звіту про визначення середньоринкової вартості колісного транспортного засобу від 12.01.2017 року, як доказу, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачем суду не було надано доказів, які б викликали сумнів у даному письмовому доказі та спростували його.
     Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про те, що автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , було продано 09 лютого 2016 року, оскільки на підтвердження цих доводів апелянтом суду не надано жодних доказів.
     Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можебути підставою для скасування рішення суду лише, якщо цепорушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з дотриманням норм матеріального права.       
     Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість постановленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містить.
     Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
     Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
     Оскільки судом першої інстанції рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
     Враховуючи те, що дана справа є малозначною, рішення апеляційного суду згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
     Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В :
 
     Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
 
     Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року - залишити без змін.
 
     Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття тане підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
     Суддя доповідач: 
 
     Судді: