УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 683/755/19
Провадження № 22-ц/4820/753/20
Категорія: 54, 55
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 серпня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
секретар судового засідання Гриньова А.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/755/19 за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Старокостянтинівського районного суду від 17 січня 2020 року (суддя Андрощук Є.М., повне судове рішення складено 22 січня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказував, що з 12 вересня 2005 року працював на посаді начальника майстерні виробничого підрозділу Старокостянтинівської дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». 28 січня 2019 року із позивачем був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу з терміном дії 3 роки та призначено на посаду командира відділення управління взводу управління командира четвертої артилерійської батареї другого артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 . Позивач зазначив, що він повідомив керівництво виробничого підрозділу Старокостянтинівської дистанції колії про укладення ним контракту на проходження військової служби, у зв`язку із чим написав заяву про його увільнення від виконання посадових обов`язків на підприємстві. Проте, при передачі позивачем матеріальних цінностей 15.02.2019 року він отримавши трудову книжку, дізнався, що 07 лютого 2019 року його було звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із прогулами, що мали місце 18.01.2019 року, 22.01.2019 року та 25.01.2019 року. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки в ці дні він проходив обстеження в Старокостянтинівській ЦРЛ та перебував в Старокостянтинівському військовому комісаріаті, разом з тим, підприємством не проводилось жодної перевірки, а ОСОБА_1 не вчинялось жодного порушення трудової дисципліни. Крім того, позивачем зазначено, що рішенням профспілкового комітету Старокостянтинівської дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» було вирішено не надавати згоди на звільнення ОСОБА_1 з підстав зазначених в ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Зважаючи на викладене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №24 о/с від 07 лютого 2019 року про його звільнення з підстав ч. 4 ст. 40 КЗпП України виданого Старокостянтинівською дистанцією колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», поновити ОСОБА_1 на посаді начальника майстерні виробничого підрозділу вищезазначеного підприємства і стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 17 січня 2020 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника виробничого підрозділу «Старокостянтинівська дистанція колії» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» №24о/с від 07 лютого 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника майстерні виробничого підрозділу «Старокостянтинівська дистанція колії» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» з підстав п.4 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника майстерні виробничого підрозділу «Старокостянтинівська дистанція колії» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» з 07 лютого 2019 року. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 144 628,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місяця рішення допущено до негайного виконання.
Додатковим рішенням Старокостянтинівського районного суду від 10 лютого 2020 року стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави 768,40 грн. судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду, АТ «Укрзалізниця» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що позивач пропустив місячний строк для звернення до суду із позовом про оскарження звільнення; ОСОБА_1 не просив суд визнати поважними причини пропуску цього строку і в позовній заяві такої вимоги не зазначив. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, помилково визначив середній заробіток в розмірі 144 628,64 грн., оскільки за підрахунками підприємства за період з 07.02.2019 року по 17.01.2020 року такий становить 104 881,52 грн. Також, апелянт вказує на те, що матеріали справи не містять достатніх підстав вважати, що позивач був відсутній на робочому місці 18 січня 2019 року, 22 січня 2019 року та 25 січня 2019 року з поважних причин. Щодо непогодження звільнення позивача із профспілкою, то на думку апелянта, вказане не є підставою для його поновлення, а суд, враховуючи вимоги законодавства, повинен запитати згоду профспілки на звільнення працівника та оцінити її обґрунтованість. Зважаючи на викладене, АТ «Укрзалізниця» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Учасники справи та представники учасників справи до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлені належним чином. 
Судова колегія вважає, що не підлягає до задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи з підстав перебування останнього у відпустці, оскільки доказів зазначених обставин суду надано не було. 
А відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи та представників учасників справи.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
В силу положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 12 вересня 2005 року ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника майстерні виробничого підрозділу «Старокостянтинівська дистанція колії» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (т.1 а.с.6-8).
Повістками військового комісара Старокостянтинівського ОМВК ОСОБА_1 повідомлено про необхідність прибуття останнього 18 січня 2019 року о 09:00 годині та 22-25 січня 2019 року о 08:00 годині до військкомату (т.1 а.с.9).
25 січня 2019 року ОСОБА_1 написав заяву про увільнення із займаної посади у зв`язку із призивом на військову службу по контракту з 28 січня 2019 року (т.1 а.с.15).
28 січня 2019 року між Міністерством оборони України в особі ТВО Командира військової частини НОМЕР_1 оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу строком на три роки (т.1 а.с.10-13).
Цього дня ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення на посаду ВОС – 423182А, шпк «молодший сержант» (т.1 а.с.14).
Згідно наказу (розпорядження) №24/ос від 07.02.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника майстерні на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.85).
Управлінням Держпраці у Хмельницькій області було проведено інспекційне відвідування, під час якого встановлено відсутність документів, що підтверджують виплату середнього заробітку з 28.01.2019 р. по 25.03.2019 р. (лист Управління Держпраці у Хмельницькій області від 25.03.2019 року №1400/19 на Ф-105 (т. 1 а.с. 66).
Рішенням профспілкового комітету ВП Старокостянтинівської дистанції колії не надано згоди на звільнення начальника майстерні ОСОБА_1 за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за недостатністю доказів щодо недостовірності підтверджувальних документів (т.1 а.с.127).
Задовольняючи позов та визнаючи незаконним і скасовуючи наказ №24о/с від 07.02.2019 року та поновлюючи позивача на посаді начальника майстерні виробничого підрозділу «Старокостянтинівська дистанція колії» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 07 лютого 2019 року, суд першої інстанції вірно виходив із того, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк на звернення до суду із поважних причин, а саме звільнення позивача відбулося без достатніх на те правових підстав, адже позивач з поважних причин був відсутній на робочому місці 18, 22 та 25 січня 2019 року, оскільки проходив медичну комісію у Старокостянтинівській ЦРЛ у зв`язку із укладенням контракту про проходження військової служби і з порушенням самої процедури звільнення. А оскільки позивача було незаконно звільнено, тому наявні підстави для стягнення із АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 144 628,64 грн.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо визнання незаконним і скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 №24о/с від 07.02.2019 року та щодо поновлення його на посаді начальника майстерні і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Однак, судова колегія вважає, що суд в частині нарахування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не вірно застосував норми матеріального права, а саме в порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 прийшов до помилкового висновку, що для розрахунку середнього заробітку, який підлягає до стягнення на користь позивача, слід застосовувати середньоденну заробітну плату, у зв`язку із чим невірно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з п. 1 розділу «Робочий час та його використання» Правил внутрішнього трудового розпорядку Старокостянтинівської дистанції колії Південно – Західної залізниці для дистанції колії визначено час початку і закінчення роботи та перерви для відпочинку і харчування, а саме: для працівників, працюючих щоденно по вісім годин складається графік з визначеною тривалістю робочого дня на місяць і рік; згідно якому початок роботи – 8-00, закінчення роботи – 17-00, обідня перерва для відпочинку і прийому їжі з 12-00 до 13-00 (т. 2 а.с. 56 зворот).
Відповідно до розділу 1 п. 1.7. Положення про оплату праці працівників Публічного Акціонерного Товариства «Українська залізниця», що затверджене з 01.04.2018 року рішенням засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 24.04.2018 року і введене в дію наказом ПАТ «Укрзалізниця» встановлено, що основою організації праці працівників ПАТ «Укрзалізниця» є тарифна система, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових (місячних) окладів (т. 2 а.с.62).
В силу п. п. 3.1, 3.2 розділу 3 вказаного Положення оплата праці керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців ПАТ «Укрзалізниця» здійснюється за почасово-преміальною системою оплати праці. Основою організації оплати праці керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців є схеми посадових окладів, які визначені у додатках 4-40 (т.1 а.с.68). 
Згідно додатку 5 до Положення про оплату праці працівників ПАТ «Українська залізниця» та розрахунків заробітної плати ОСОБА_1 за листопад 2018 року та грудень 2018 року місячний посадовий оклад начальника майстерні (цеху) дільниці 2 групи становить 5770 грн. (т. 2 а.с. 91). 
З матеріалів справи вбачається, що протягом останніх двох місяців роботи ОСОБА_1 , що передували його звільненню з роботи (листопад – грудень 2018 року), він відпрацював 168 год. (120+48). Сукупний заробіток позивача за цей період, що враховується при обчисленні середньої заробітної плати, склав 10404,42 грн. (7317,41грн. (за листопад 2018 року) + 3087,01 грн. (за грудень 2018 року), відповідно середньогодинний заробіток ОСОБА_1 становить 61 грн. 93 коп. (10404,42 / 168) (т.2 а.с.52-54).
Зазначений висновок в частині покладення в основу розрахунку останні два календарні місяці роботи перед звільненням позивача – листопад та грудень (в січні ОСОБА_1 не працював) відповідає висновку Верховного Суду, що викладений в постанові від 01.04.2020 року по справі №686/23071/18. 
Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляції в тій частині, що середньогодинний заробіток позивача становить 52,66 грн., адже апелянтом невірно вирахувана сума премії, що включається до розрахунку для визначення розміру середньої заробітної плати. Так, як вбачається із розрахунків заробітної плати ОСОБА_1 за листопад та грудень 2018 року, премія в розмірі 22% та в розмірі 23% нарахована на відпрацьовані позивачем години відповідно за листопад 2018 року 120 год., за грудень 2018 року – 48 год. і підстав ставити під сумнів зазначені розрахунки у суду не має (т. 2 а.с 53-54).
Встановлено, що за період з 07.02.2019 року по 17.01.2020 року при 40-годинному робочому тижні на рік сума робочих годин становить 1880 (128 год. (з 07.02.2019 р. по 28.02.2019 р.) + 159 год. (березень 2019 р.) +160 год. (квітень 2019 р.) + 174 год. (травень 2019 р.) + 143 год. (червень 2019 р.) + 184 год. (липень 2019 р.) + 167 год. (серпень 2019 р.) + 169 год. (вересень 2019 р.) + 176 год. (жовтень 2019 р.) + 168 год. (листопад 2019 р.) + 166 год. (грудень 2019 р.) + 87 год. (з 01.01.2020 р. по 17.01.2020 р.).
Враховуючи межі доводів апеляційної скарги щодо періоду нарахування середнього заробітку та з огляду на вищенаведене, середній заробіток ОСОБА_1 за період з 07.02.2019 року по червень 2019 року включно склав 47314,52 грн. (764 нормогодин х 61,93 грн.). 
Оскільки наказом ПАТ «Укрзалізниця» «Про вдосконалення організації заробітної плати і введення нових тарифних ставок і посадових окладів працівників залізничного транспорту України» №418 від 01.07.2019 року для працівників з 01.07.2019 року проводиться коригування заробітної плати та інших виплат, що нараховуються при визначенні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження з коефіцієнтом 1,1 (вказана обставина визнається представником відповідача), тому за період з липня 2019 року по 17 січня 2020 року при 1116 робочих нормогодин середній заробіток ОСОБА_1 склав 76021,92 грн. (1116 нормогодин х 68,12 грн. (61,93 грн. х 1,1). 
А всього за період з 07.02.2019 року по 17 січня 2020 року середній заробіток ОСОБА_1 складає 123 336,44 грн. (47314,52 грн. + 76021,92 грн.), що і підлягає до стягнення із відповідача на користь позивача. 
З огляду на вищенаведене судова колегія вважає, що оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні. 
А доводи апеляційної скарги про сам факт невірного застосування судом Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та невірного нарахування середнього заробітку за вимушений прогул є обґрунтованими.
       Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції пропуску позивачем строку на звернення до суду колегія суддів вважає їх помилковими.
Так, відповідно до статей 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску строку з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
Враховуючи незначний термін пропуску строку звернення до суду ( ОСОБА_1 отримав наказ про звільнення 15.02.2019 року, а з позовом звернувся до суду 22.03.2019 року), а також те, що позивачем укладено контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, що об`єктивно створювало труднощі для своєчасного звернення ОСОБА_1 до суду за захистом свого порушеного права, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду за вирішенням даного трудового спору, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України та наявності підстав для його поновлення.
Крім того, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що позивач не просив визнати поважними причинами пропуску звернення його до суду із відповідним позовом, адже як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 просив суд поновити йому строк на оскарження наказу №24 о/с від 07.02.2019 року та в тексті самого позову зазначив, що строк для такого оскарження він пропустив з поважних причин.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягуючи середній заробіток з АТ «Укрзалізниці», а не з виробничого підрозділу Старокостянтинівської дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», як про те вказував ОСОБА_1 в позові та те, що ухвала про заміну неналежного відповідача не постановлялася судом є безпідставними. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 24 квітня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та замінено неналежного відповідача - виробничий підрозділ Старокостянтинівської дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на належного відповідача у справі – АТ «Укрзалізниця» (т.1 а.с.34).
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що матеріали справи не містять достатніх підстав вважати, що позивач був відсутній 18, 22 та 25 січня 2019 року на робочому місці з поважних причин є голослівними та недоведеними.
Так, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 24 Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання поважності причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і врахувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України. 
Відповідно до повістки військового комісара Старокостянтинівського ОМВК наказано ОСОБА_1 з`явитися на 09-00 год. 18.01.2018 року у військовий комісаріат (т. 1 а.с. 122).
Так, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив медичний огляд з 22.01.2019 р. по 25.01.2019 р. та був оглянутий травматологом, стоматологом, офтальмологом, лором, наркологом, психіатром, хірургом, неврологом, що підтверджується повідомленням Старокостянтинівської ЦРЛ від 12.03.2019 року за №372 (т.1 а.с.96, 133).
Відповідно до листа військового комісара Старокостянтинівського ОМВК від 26 лютого 2019 року за №348 ОСОБА_1 18.01.2019 року був направлений на медичний огляд і йому були надані повістки 18, 22-25.01.2019 р. для проходження медичного огляду в Старокостянтинівській ЦРЛ (т. 1 а.с. 123,132).
Крім того, рішенням профспілкового комітету організації працівників відокремленого підрозділу Старокостянтинівська дистанції колії Державного територіально - галузевого об`єднання регіональної філії «Південно-Західна залізниця» від 07.02.2019 року не надано згоду на звільнення начальника майстерні ОСОБА_1 за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за недостатністю доказів про недостовірність наданих документів (т. 1 а.с. 127) .
З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність ОСОБА_1 на роботі 18, 22, 25 січня 2019 року з поважних причин, а тому суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про наявність підстав щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 відповідно п. 4 ст. 40 КЗпП України і поновлення позивача на посаді начальника майстерні.
Доводи апеляційного скарги про те, що факт непогодження із профспілкою звільнення працівника не є достатньою підставою для його поновлення є такими, що заслуговують на увагу, однак, в даному випадку, судом першої інстанції у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України було оцінено рішення профспілкового комітету організації працівників відокремленого підрозділу Старокостянтинівська дистанції колії Державного територіально - галузевого об`єднання регіональної філії «Південно-Західна залізниця» від 07.02.2019 року у сукупності із іншими доказами, що надавалися учасником справи та представниками учасників справи. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно п. 1 ч. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Оскільки, судовий збір ОСОБА_1 при подачі позову в частині визнання незаконним наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул не був сплачений, а в частині поновлення на роботі – позивач звільнений від сплати судового збору, тому з врахуванням часткового задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку судові витрати за подачу позовної заяви в частині задоволених вимог підлягають стягненню з АТ «Укрзалізниця» в дохід держави. 
Так, позовні вимоги немайнового характеру (визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; поновлення на роботі) задоволено на 100%, а майнового характеру – на 85,3% (123336,44 грн. * 100 / 144628,64 грн.), тому підлягає до збільшення судовий збір, стягнутий додатковим рішенням суду першої інстанції за подання позовної заяви з АТ «Укрзалізниця» в дохід держави до 2770 грн. 16 коп. (1233,36 (1% від ціни задоволених позовних вимог) + 1536,80 грн. (2 вимоги немайнового характеру)).
Разом з тим, апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» задоволена на 14,7 % (100% - 85,3 (% задоволених позовних вимог), а тому з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрзалізниці» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 338 грн. 86 коп.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390  ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрзалізниця» задовольнити частково.
Рішення Старокостянтинівського районного суду від 17 січня 2020 року та додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду від 10 лютого 2020 року змінити, зменшивши стягнуту з акціонерного товариства «Укрзалізниця» (вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, 03680; ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 123336 (сто двадцять три тисячі триста тридцять шість) грн. 44 коп. з вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів та збільшивши суму стягнутого судового збору з акціонерного товариства «Укрзалізниця» (вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, 03680; ЄДРПОУ 40075815) в дохід держави до 2770 (дві тисячі сімсот сімдесят) грн. 16 коп. 
В решті рішення Старокостянтинівського районного суду від 17 січня 2020 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства «Укрзалізниця» (вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, 03680; ЄДРПОУ 40075815) судовий збір в розмірі 338 (триста тридцять вісім) грн. 86 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 05 серпня 2020 року.

       Судді                                          А.П. Корніюк

                                                І.В. П`єнта

О.І. Талалай