П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/7155/19	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
при секретарі – Пальоній І.М., 
за участю: представника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області – Сокуренка Іллі Анатолійовича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційні скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі ГУМВС), в якому (з урахуванням уточнень від 09 грудня 2019 року) просив: визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання ОСОБА_1 в довідці №14/1-1104 від 11 листопада 2019 року відповіді на інформаційний запит від 05 листопада 2019 р., відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповіді в повному обсязі щодо запитуваної інформації; зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 на інформаційний запит від 05 листопада 2019 року довідку про грошове забезпечення (заробітну плату), відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», в повному обсязі, щодо запитуваної інформації; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 листопада 2019 року він отримав довідку ГУ МВС України в Одеській області №14/1-1104 від 11 листопада 2019 року - відповідь на інформаційний запит до ГУМВС про грошове забезпечення (заробітну плату) ОСОБА_1 під час служби в органах МВС України в Одеській області, за період з серпня 2009 року по вересень 2019 роки помісячно, з наданням довідки про грошове забезпечення, із зазначенням: посадового окладу, окладу за звання, надбавки за вислугу років, індексації (з врахуванням базового місяця для розрахунку - серпня 2009 року), надбавки за ВОВЗ, премії, компенсації п/податку, всього нараховано - на підставі особових рахунків за 2009-2019 роки. Вказує, що в довідці не відображено (в повному обсязі) заробітної плати за 09.2009 року, за період з 25 жовтня 2010 року по 25 липня 2011 року, з 06 грудня 2011 року по 23 жовтня 2013 року, з 23 грудня 2013 року по 26 березня 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 16 вересня 2019 року. Інформація про грошове забезпечення надана в неповному обсязі запитуваної інформації - довідка складена без зазначення компенсації п/податку, відповідь на інформаційний запит ОСОБА_1 надано з порушенням строків, встановлених статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідь на інформаційний запит підготовлено з порушенням вимог статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо зазначення порядку оскарження відмови в задоволенні запиту. Ненадання відповіді на запитувану інформації є прямим фактом наявності моральних страждань у ОСОБА_1 , як у особи, чиї права були порушення незаконними діями/бездіяльністю з боку посадових осіб ГУМВС. Сам факт допущення протиправної бездіяльності свідчить про порушення прав позивача, гарантованих Конституцією України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод та Законів України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року N 2657-ХІІ, «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року N 2939-VI, в результаті виявлених порушень ОСОБА_1 зазнав душевних страждань, моральної шкоди, втрат майнового та не майнового характеру, які не можуть бути виправленими шляхом лише констатації факту порушення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання ОСОБА_1 відповіді на запит на доступ до публічної інформації від 05 листопада 2019 року в повному обсязі щодо інформації про грошове забезпечення ОСОБА_1 за періоди: вересень 2009 року, з 25 жовтня 2010 року по 25 липня 2011 року, з 06 грудня 2011 року по 23 жовтня 2013 року, з 23 грудня 2013 року по 26 березня 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 16 вересня 2019 року, а також інформації про обов`язкові платежі, які сплачені із заробітної плати ОСОБА_1 , отриманої позивачем з серпня 2009 року по вересень 2019 року; зобов`язано відповідача надати ОСОБА_1 відповідь на запит на доступ до публічної інформації від 05 листопада 2019 року в частині інформації про грошове забезпечення ОСОБА_1 за періоди: вересень 2009 року, з жовтня 2010 року по липень 2011 року, з грудня 2011 року по жовтень 2013 року, з грудня 2013 року по березень 2015 року, з листопада 2015 року по вересень 2019 року, а також інформації про обов`язкові платежі, які сплачені із заробітної плати ОСОБА_1 , отриманої позивачем з серпня 2009 року по вересень 2019 року; в решті позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду ГУМВС та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі ГУМВС зазначено, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначено, що рішення суду першої інстанції в частині щодо відмови у стягненні моральної шкоди ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав до Голови ліквідаційної комісії ГУМВС запит на отримання публічної інформації (а.с.15).
У вказаному запиті запитувач просив надати інформацію про грошове забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби в органах МВС за період часу з серпня 2009 року по вересень 2019 року помісячно, з наданням довідки про грошове забезпечення, із зазначенням: посадового окладу, окладу за звання, надбавки за вислугу років, індексації (з врахуванням базового місяця для розрахунку - серпня 2009 року), надбавки за ВОВЗ, премії, компенсації п/податку.
11 листопада 2019 року за №14/1-1104 управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУМВС позивачу було видано довідку про нараховане грошове забезпечення (а.с.16) за періоди: серпень та жовтень-грудень 2009 року, січень-жовтень 2010 року, серпень-грудень 2011 року, листопад-грудень 2013 року, липень 2014 року, квітень-листопад 2015 року, по видах грошового забезпечення: посадовий оклад, оклад за спеціальне звання, надбавка за вислугу років, надбавка ВОВЗ, премія, індексація та з колонкою «всього нараховано».
Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо надання відповіді на частину його запиту, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано відповіді на частину інформації, що цікавила позивача, а тому позовні вимоги у даній частині підлягають задоволенню. 
Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не конкретизовано у чому саме полягали його втрати майнового та немайнового характеру та не наведено належне обґрунтування суми розрахунку моральної шкоди.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 5 Закону України «Про інформацію» встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Згідно з ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.
Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до ч.ч.5, 7 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом (ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію»).
Згідно ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Статтею 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Згідно ч.ч.1,2 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Як вже зазначалось, позивач у своєму запиті від 05 листопада 2019 року просив відповідача надати йому інформацію щодо його грошового забезпечення за період з серпня 2009 року по вересень 2019 року а також інформацію щодо «компенсації п/податку».
З наданої позивачу довідки про нараховане грошове забезпечення від 11 листопада 2019 року №14/1-1104, виданої управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУМВС (а.с.16), не вбачається інформація про грошове забезпечення позивача за періоди: вересень 2009 року; з 25 жовтня 2010 року по 25 липня 2011 року; з 06 грудня 2011 року по 23 жовтня 2013 року; з 23 грудня 2013 року по 26 березня 2015 року; з 07 листопада 2015 року по 16 вересня 2019 року.
При цьому, доказів надання ОСОБА_1 відповіді на його запит від 05 листопада 2019 року з обґрунтованою відмовою у наданні позивачу інформації про його грошове забезпечення за періоди: вересень 2009 року; з 25 жовтня 2010 року по 25 липня 2011 року; з 06 грудня 2011 року по 23 жовтня 2013 року; з 23 грудня 2013 року по 26 березня 2015 року; з 07 листопада 2015 року по 16 вересня 2019 року, а також інформації про обов`язкові платежі, які сплачені із заробітної плати, отриманої позивачем з серпня 2009 року по вересень 2019 року, матеріали справи не містять що і не заперечується самим відповідачем.
Обґрунтовуючи ненадання спірної інформації про грошове забезпечення позивача за періоди: вересень 2009 року; з 25 жовтня 2010 року по 25 липня 2011 року; з 06 грудня 2011 року по 23 жовтня 2013 року; з 23 грудня 2013 року по 26 березня 2015 року; з 07 листопада 2015 року по 16 вересня 2019 року, а також інформації про обов`язкові платежі, які сплачені із заробітної плати, отриманої позивачем з серпня 2009 року по вересень 2019 року, відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що у вказані періоди грошове забезпечення позивачу нараховано за рішеннями судів та стягнуто шляхом безспірного списання коштів, і як наслідок, у відповідача відсутня зазначена інформація за вказаний період. 
Колегія суддів відхиляє таке обґрунтування апеляційної скарги, оскільки вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації» покладають на розпорядника інформації обов`язок надання вказаних відомостей за відповідним запитом у встановлений строк (тобто до звернення до суду за захистом прав), а не під час оскарження бездіяльності щодо ненадання певних відомостей у суді.
З огляду на наявність порушеного права позивача саме бездіяльністю відповідача, колегія суддів вважає вірними дії суду першої інстанції щодо виходу за межі позовних вимог (у відповідності до ст.9 КАС України) та їх задоволення шляхом визнання протиправної бездіяльності ГУМВС щодо ненадання ОСОБА_1 відповіді на запит на доступ до публічної інформації від 05 листопада 2019 року в повному обсязі щодо інформації про грошове забезпечення ОСОБА_1 за періоди: вересень 2009 року, з 25 жовтня 2010 року по 25 липня 2011 року, з 06 грудня 2011 року по 23 жовтня 2013 року, з 23 грудня 2013 року по 26 березня 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 16 вересня 2019 року, а також інформації про обов`язкові платежі, які сплачені із заробітної плати ОСОБА_1 , отриманої позивачем з серпня 2009 року по вересень 2019 року.
Стосовно вимоги позивача про зобов`язання ГУМВС надати ОСОБА_1 на інформаційний запит від 05 листопада 2019 року довідку про грошове забезпечення (заробітну плату), відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», в повному обсязі щодо запитуваної інформації, колегія суддів вбачає наявність підстав для її часткового задоволення шляхом зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 відповідь на запит на доступ до публічної інформації від 05 листопада 2019 року в частині інформації про грошове забезпечення ОСОБА_1 за періоди: вересень 2009 року, з жовтня 2010 року по липень 2011 року, з грудня 2011 року по жовтень 2013 року, з грудня 2013 року по березень 2015 року, з листопада 2015 року по вересень 2019 року, а також інформації про обов`язкові платежі, які сплачені із заробітної плати ОСОБА_1 , отриманої позивачем з серпня 2009 року по вересень 2019 року.
Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 50000 грн. колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Як вбачається зі змісту приписів ч.ч.1-3 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Проте, Пленум Верховного суду України у своїй постанові №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернув увагу судів на те, що відповідно до ст.137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Так, свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач фактично пов`язує з тим, що він протягом тривалого часу не отримував доступ до інформації та повинен був в подальшому звернутись до суду за поновленням своїх порушених прав в зв`язку з незаконними, на його думку, діями відповідача, і вважає таке відношення відповідача таким, що призводить до неможливості реалізації його прав як людини і громадянина.
Разом з тим, судова колегія зазначає, що розмір моральної шкоди має визначатись виключно залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їхньої тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (співмірності), виваженості та справедливості, однак позивачем не доведено з яких саме міркувань він виходив, визначаючи досить суттєвий розмір шкоди (в т.ч. не має докладного розрахунку розміру) та якими саме доказами це підтверджується.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Посилання позивача на наявність втрат майнового та немайнового характеру, зазначені в позовній заяві, носять загальний характер, не конкретизовані та не містять доказів їх наявності. Крім того, позивачем не наведено обґрунтувань розрахунку заявленого розміру відшкодування саме у сумі 50000 грн.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.9, 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 КАС України Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Зазначення в апеляційній скарзі про психічне напруження позивача, викликане протиправною поведінкою відповідача та очікуванням відповіді на запит, не підтверджене жодним доказом. 
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 50000 грн. та вважає вірним рішення суду першої інстанції щодо вказаних позовних вимог. 
Доводи апеляційних скарг, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів  статті 139 КАС України  підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 вересня 2020 року.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.