Справа № 344/13110/19 
Провадження № 22-ц/4808/917/20
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Максюти І.О., Горейко М.Д.,
секретаря Турів О.М.
представника апелянта Рокетської С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2020 року в складі судді Антоняка Т.М., ухвалене в м. Івано-Франківськ, у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 12 січня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6 000,00 грн.
Посилаючись на те, що станом на 02 липня 2019 року заборгованість за кредитним договором становила 13 472,15 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту – 4 477,49 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту – 2 623,19 грн, заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання – 4 853,75 грн, пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн – 400,00 грн, штраф (фіксована частина) – 500,00 грн, штраф (процентна складова) – 617,72 грн, в добровільному порядку відповідач відмовляється погасити заборгованість, банк просив позов задоволити.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
 
В апеляційній скарзі на дане рішення АТ КБ «ПриватБанк» посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що безпідставним є фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням, з урахуванням того, що відповідачем заборгованість не оспорювалася та не заявлялись позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач відзив не подавав та жодним чином не спростував доводи позивача.
Зазначає, що дії з користування кредитними коштами та погашенням заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідач звертався до банку з метою перевипуску карти.
Вказує, що кредитний ліміт на виданій відповідачу кредитній карті був наданий у вигляді поновлювальної кредитної лінії, а тому висновки суду про те, що відповідач фактично повернув кошти не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки відповідач після сплати кредитних коштів може знову ними користуватися, а тому відповідач зобов`язаний повернути суму отриманих коштів.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції, в порушення статей 549, 610, 611 ЦК України, безпідставно не стягнув неустойку за порушення умов кредитного договору.
У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.
Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України відповідачем не подавався.
В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. апеляційну скаргу підтримала з вищенаведених підстав.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку повідомлявся, а тому колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.
Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів укладення договору кредиту між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та доказів користування відповідачем кредитною карткою.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 12 січня 2015 року  ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 10).
 
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: картку № НОМЕР_1 , дата відкриття якої 31 липня 2014 року, термін дії до 07/18 та картку № НОМЕР_2 , дата відкриття якої 26 січня 2015 року, термін дії до 01/19 (а.с. 72).
Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, станом на 02 липня 2019 року заборгованість  ОСОБА_2 за кредитним договором складає 13 472,15 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту – 4 477,49 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту – 2 623,19 грн, заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання – 4 853,75 грн, пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн – 400,00 грн, штраф (фіксована частина) – 500,00 грн, штраф (процентна складова) – 617,72 грн (а.с. 5-9).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві позичальника від 12 січня 2015 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання по сплаті коштів та не визначено розмір неустойки.
Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 547 ЦК України).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12 січня 2015 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ та на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як на невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, та інші умови.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 12 січня 2015 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису позичальника.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 січня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22 липня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правила надання банківських послуг у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи, аніж для споживача.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також відсутності підпису позичальника у витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнавались позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 січня 2015 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні з ОСОБА_1 кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а сторонами було дотримано форми кредитного договору у частині визначення розміру неустойки.
Таким чином, вищенаведене не враховано судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею за прострочене зобов`язання в розмірі4 853,75 грн, пенею за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн – в розмірі 400,00 грн та штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн, штрафу (процентна складова) в розмірі 617,72 грн не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 12 січня 2015 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
З наведених підстав, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати заборгованості за пенею та штрафів за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Разом з тим, як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1  за кредитною карткою НОМЕР_1 , останній 13 січня 2015 року зняв готівку у банкоматі у розмірі 300,00 грн, в подальшому по даній картці здійснювалися інші операції щодо купівлі продуктів у магазині та зняття готівки в банкоматі. Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 за кредитною карткою НОМЕР_2 , перший платіж за покупку товару ОСОБА_1 було здійснено 27 січня 2015 року. Крім того, в подальшому по даній картці здійснювалися інші операції щодо купівлі продуктів у магазині та зняття готівки в банкоматі (а.с. 73-79).
Тобто ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою по його рахунку і підтверджує факт отримання коштів банку. Оскільки ОСОБА_1 користувався коштами банку та не повернув їх, банк правомірно визначив до стягнення тіло кредиту у розмірі 4 477,49 грн та заборгованість за простроченим тілом кредиту – 2 623,19 грн.
У зв`язку з наведеним, оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 12 січня 2015 року: за тілом кредиту – 4 477,49 грн та заборгованість за простроченим тілом кредиту – 2 623,19 грн, всього 7 100,68 грн. В решті вимог позову слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги в частині стягнення на користь банку пені та штрафів є безпідставними та на увагу не заслуговують з підстав наведених у цій постанові.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 іпн. НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 49094,м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги,50) заборгованість за кредитним договором б/н від 12.01.2015 року: за тілом кредиту – 4 477,49 грн та заборгованість за простроченим тілом кредиту – 2 623,19 грн., всього 7100,68грн.
В решті вимог позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                        Л.В. Василишин
Судді:                                                                        І.О. Максюта
                                                                        М.Д. Горейко