Дата документу 08.07.2020 Справа № 310/9681/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №310/9681/18                  Головуючий у 1 інстанції Троценко Т.А.
Провадження № 22-ц/807/2186/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
08 липня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Бердянської міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бердянської міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі права власності їй належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Рішенням Бердянської міської ради №58 від 17.04.2014 року (зі змінами, внесеними рішенням №29 від 12.05.2015 року) позивачці надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування належного їй житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Після виготовлення проекту вона звернулася із заявою до Бердянської міської ради про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки в довгострокову оренду, однак рішенням Бердянської міської ради №33 від 21.01.2016 року їй було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою на підставі ст. 60 Земельного Кодексу України, ст. 88, 90 Водного Кодексу України.
Вважає вказане рішення незаконним з тих підстав, що воно суперечить вимогам ст. 123, 124 ЗК України, на момент виготовлення проекту землеустрою земельна ділянка відповідала вимогам законів і генеральному плану м. Бердянська, згідно якому вказана земельна ділянка є землями житлової та громадської забудови, а тому не потребує проведення обов`язкової експертизи. Разом з тим жодного обмеження на передачу земельних ділянок, які відносяться до прибережної захисної смуги в користування громадянам законодавчо не встановлено. Крім того, з проекту землеустрою вбачається, що вказана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, а не являється земельною ділянкою водного фонду.
Посилаючись на вказані обставини просила суд визнати незаконним та скасувати пункти 21 і 21. 5 рішення Бердянської міської ради Запорізької області сьомого скликання №33 від 21 січня 2016 року про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі в довгострокову оренду за рахунок земель міста ОСОБА_1 , та зобов`язати Бердянську міську раду розглянути питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки та передачі в довгострокову оренду за рахунок земель міста ОСОБА_1 на черговій сесії, стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскаржуване рішення про відмову у наданні земельної ділянки у довгострокову оренду прийнято Бердянською міською радою 21.01.2016 року на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що на момент надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, земельна ділянка відповідала вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральному плану міста Бердянська. З проекту землеустрою вбачається, що вказана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, а не являється земельною ділянкою водного фонду. Крім того, судом першої інстанції взагалі не надано оцінку доказам по справі, а саме довідкам про відповідність проекту нормам чинного законодавства та місцю розташування, проектам зонування та містобудування.
Від Бердянської міської ради Запорізької області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначають про те, що наданий на затвердження проект землеустрою, який є підставою для передачі земельної ділянки в користування позивачці, не відповідає приписам ст.. ст.. 58,59,60,123 Земельного кодексу України, ст.. ст.. 88,90 Водного кодексу України,законодавчим обмеженням на передачу земельної ділянки в користування з призначенням « для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка)» ( код КВЦПЗ 02.01) та не пройшов обов`язкову державну експертизу землевпорядної документації, що згідно з ч.13 ст. 123 ЗК України є підставою для відмови у затверджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачі її у користування. Прохають відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року у цій справі скасовано, провадження у справі закрито.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
27 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Бердянської міської ради Запорізької області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 17 квітня 2014 року № 58, зі змінами, внесеними рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 12 травня 2015 року № 29, надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною адресою.
Після виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 звернулась до Бердянської міської ради Запорізької області із заявою про його затвердження. 
Рішенням Бердянської міської ради від 21 січня 2016 року № 33 відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0206 га, та передачі у довгострокову оренду за рахунок земель міста на підставі статті 60 ЗК України, статей 88, 90 ВК України.
За приписами статей 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Згідно ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що оскаржуване рішення про відмову у наданні земельної ділянки у довгострокову оренду прийнято Бердянською міською радою 21. 01. 2016 року на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Оскаржуване рішення про відмову у наданні земельної ділянки у довгострокову оренду мотивоване з посиланням на вимоги ч. 8 ст. 88 Водного кодексу України, згідно якої уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від узрізу води, що узгоджується з положеннями ст. 60 Земельного Кодексу України.
Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.
Положеннями статті 60 ЗК України визначено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.
Статтею 88 Водного кодексу України визначено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.  
Судом першої інстанції вірно визначено про те, що стаття 59 ЗК України передбачає, що  громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного, фонду лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Вищенаведені законодавчі норми встановлюють розміри прибережних захисних смуг в залежності від виду водойми та прямо забороняють надання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, до яких відносяться прибережні захисні смуги.
Встановлено, що нормативний розмір прибережної захисної смуги Азовського моря в м. Бердянська становить два кілометри від узрізу води.
З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, яку просить виділити в довгострокову оренду ОСОБА_1 , знаходиться в межах двокілометрової захисної смуги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність у проекту землеустрою врахування відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки.      
Посилання скаржника на те, що сам факт надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою автоматично зобов`язує орган місцевого самоврядування погодити цей проект, є помилковим з огляду на те, що Бердянська міська рада, враховуючи практику розгляду судами аналогічних спорів, правові висновки Верховного суду, які є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно – правовий акт, що містить відповідну норму права, прийняла законне та обґрунтоване рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки ( кадастровий номер 2310400000:09:012:0228) у довгострокову оренду ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 на вказаних вище підставах.
Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідних частинах.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14 липня 2020 року.

Головуючий

Судді: