Постанова
Іменем  України 
 
06 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/20378/18
провадження № 61-22499св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                     
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Кепич Іриною Василівною, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року у складі судді Чередніченко Н. П., постанову Київського апеляційного суду                             від 10 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Журби С. О.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Кепич І. В., на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду  від 10 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року    № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О. Є., про визнання іпотечного договору недійсним. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2018 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано недієздатною з 2007-2008 років по теперішній час, а її опікуном було призначено онука - позивача ОСОБА_1 .
 
Після отримання рішення суду, позивачу не вдалось потрапити до квартири бабусі та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 03 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_3 виступила як майновий поручитель, забезпечуючи вимоги іпотекодержателя ОСОБА_2 .
 
Майном, яке забезпечувало вимоги іпотекодержателя, була квартира АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на праві власності за договором купівлі-продажу квартири.
 
Зазначена квартира була відчужена за договором іпотеки № 299                              від 03 березня 2012 року, який було укладено між ОСОБА_3 і                              ОСОБА_2 та посвідчено приватним нотаріусом Соколовим О. Є.
 
28 квітня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано вказаний об`єкт нерухомості за ОСОБА_2 .
 
Позивач зазначає, що фактично на день складення іпотечного договору ОСОБА_3 знаходилась під впливом психічної хвороби та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому з метою захисту прав недієздатної позивач звернувся з цим позовом до суду, як її опікун.
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просиввизнати іпотечний договір                      від 03 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , недійсним; відновити право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року позов задоволено частково.
 
Визнано недійсним іпотечний договір від 03 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. та зареєстрований в реєстрі за № 299.
 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено те, що в момент укладення та підписання спірного іпотечного договору ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому вимоги в частині визнання іпотечного договору недійсним є обґрунтованими.
 
При цьому судом було відхилено клопотання відповідача про застосування строку позовної давності з посиланням на відсутність доказів на підтвердження такого пропуску.
 
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Кепич І. В. подала апеляційну скаргу.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.  
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У грудні 2019 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Кепич І. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої, в частині задоволенні позовних вимог, та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення необґрунтовано, з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, а висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу представник позивача - адвокат Ландарь Е. М.  просив залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
24 лютого 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2000 року, ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 .
 
03 березня 2012 року між ОСОБА_2 (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем, позичальником) було укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець, як майновий поручитель, забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного (до 03 вересня 2012 року включно) повернення ОСОБА_4 (позичальником) суми позики в розмірі                     1 004 041,08 грн за договором безпроцентної позики грошей, укладеним іпотекодержателем та позичальником 03 березня 2012 року.
 
Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО                           Соколовим О. Є. та зареєстровано в реєстрі за № 299.
 
Установлено, що умовами вказаного договору було передбачено, що на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 липня 2018 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 28 квітня 2014 року було зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі іпотечного договору від 03 березня 2012 року № 299, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є.
 
Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року, що набрало законної сили та є чинним, ОСОБА_3 було визнано недієздатною із 2007-2008 р.р. по теперішній час.
 
З висновку судово-психіатричного експерта від 07 березня 2018 року № 43 вбачається, що ОСОБА_3 страждає із 2007-2008 р.р. на стійке хронічне прогресуюче захворювання - органічне (судинне) слабоумство із психозом та за своїм психічним станом вона не могла із 2007-2008 р.р. і не може зараз усвідомлювати свої дії та керувати ними.

 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частинами першою та другою статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.
 
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду                          від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження                                            № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).
 
Установлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва                                   від 22 травня 2018 року, яке набрало законної сили, у справі № 369/7813/17, ОСОБА_3 було визнано недієздатною із 2007-2008 р.р. по теперішній час.
 
Із змісту вказаного судового рішення убачається, що суд встановив, що ОСОБА_3  з 2007-2008 р.р. і до моменту ухвалення цього рішення не могла  усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Відповідно до  висновку судово-психіатричного експерта від 07 березня                2018 року № 43, яка була проведена в рамках розгляду даної справи, вбачається, що ОСОБА_3 страждає із 2007-2008 р.р. на стійке хронічне прогресуюче захворювання - органічне (судинне) слабоумство із психозом та за своїм психічним станом вона не могла із 2007-2008 р.р. і не може зараз усвідомлювати свої дії та керувати ними.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. 
 
При таких обставинах суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення,  встановивши, що позивачем доведено обставини, що в момент укладення та підписання спірного іпотечного договору ОСОБА_3 не усвідомлювала свої дій та не могла ними керувати, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні правові підстави для визнання недійсним Іпотечного договору від 03 березня 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. та зареєстрований в реєстрі за № 299.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційним судом порушено норми процесуального права щодо належного виклику сторін до судового засідання та забезпечення права на їх участь у справі є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи. 
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в оскаржуваній частині, ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій,                 в оскаржуваній частині, - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 , подана представником - адвокатом Кепич І. В., підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює дію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року, постанови Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Кепич Іриною Василівною, залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року,                                        в оскаржуваній частині, залишити без змін.
 
Поновити дію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року, постанови Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко
 
  С. Ю. Бурлаков
 
  А. Ю. Зайцев