ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/129/18
провадження № 61-3524 св 19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),          Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - державне підприємство «Антонов»,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року у складі судді Журибеди О. М., постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року у складі колегії суддів Поліщук Н. В., Шкоріної О. І., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому просив стягнути з ДП «Антонов»:
 
 - авторську винагороду з урахуванням індексу інфляції з дня заборгованості у розмірі 115 264,10 доларів США, що еквівалентно 3 235 143,20 грн за курсом НБУ на 03 січня 2018 року;
- збитки внаслідок невиконання зобов`язань у розмірі 3 % річних, що становить 3457,92 доларів США, еквівалентних 97 054,30 грн за курсом НБУ на 03 січня 2018 року;
- пеню за прострочення видачі винагороди за кожний прострочений день з 28 лютого 2017 року в розмірі 0,04 % суми належної до сплати, що становить 13 923,90 доларів США, еквівалентних 390 805,30 грн за курсом НБУ на 03 січня 2018 року;
- 1 657 116,98 грн відшкодування моральної шкоди.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в 1992 році в період роботи у Авіаційному науково-технічному комплексі імені О. К. Антонова, правонаступником якого є ДП «Антонов», позивачем разом з іншими двома працівниками створено технічне рішення «ІНФОРМАЦІЯ_1», якому надано правову охорону, на підтвердження чого 25 грудня 1997 року Держпатентом України видано патент № НОМЕР_1 на службовий винахід на ім`я роботодавця. Патент також видано і на території Російської Федерації.
 
У порушення статті 526 ЦК України, частини третьої статті 9 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» в редакції 1993 року, пункту 54 Тимчасового положення про правову охорону об`єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні відповідач не уклав з винахідниками письмовий договір про розмір та умови виплати винагороди відповідно до економічної цінності винаходу, не визначив економічну цінність винаходу, чим порушив права позивача.
 
Зазначив, що на підприємстві діє наказ від 23 жовтня 1992 року № 642, додатком до якого є «Положення про патентно-ліцензійні комісії», а до повноважень цих комісій віднесено питання «4. Проекти угод між авторами та АНТК про розмір винагороди за використання або продаж ліцензії по запатентованим на ім`я АНТК винаходам».
 
Відповідач використовував винахід, застосовуючи його в конструкціях літаків Ан-124-100 і Ан-225, що дало змогу підвищити показники зносу деталей, а отже винахід мав значну економічну цінність.
 
Триваюче порушення прав позивача призвело до погіршення його здоров`я.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Антонов» про стягнення суми авторської винагороди за використання винаходу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами не було укладено договір про умови, порядок та розмір винагороди, наведений позивачем розрахунок економічної цінності не є належним доказом, з клопотанням про призначення відповідної експертизи сторони не звертались. 
 
Позивач знав, що договір про виплату винагороди з ним не укладено і його право на одержання винагороди порушено з моменту реєстрації патенту (грудня 1997 року), тому у задоволенні позовних вимог про стягнення винагороди слід відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності.
 
Позивач не підтвердив належними та допустими доказами факт заподіяння йому діями відповідача моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та захворюванням і інвалідністю ІІ групи позивача.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, виключено з мотивувальної частини рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року посилання на застосування позовної давності, в іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що законодавством визначено, що необхідною умовою для виплати винагороди є наявність договору між винахідником і власником патенту, умовами якого визначається розмір і порядок виплати винагороди. При цьому, само по собі не укладення договору не може бути підставою для застосування цивільно-правової відповідальності з відшкодування втрат немайнового характеру.
 
Розрахунок позивача економічної цінності винаходу ґрунтується на припущеннях, належних та допустимих доказів визначення цього чинника матеріали справи не містять.
 
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту наявності моральної шкоди, а в діях відповідача відсутня така неправомірна поведінка, яка потягнула б за собою настання відповідальності за завдання такої шкоди.
 
Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропуск позовної давності, а за безпідставністю вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Зазначає, що суди не врахували положень статті 9 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», відповідно до якої роботодавець повинен укласти письмовий договір з винахідником. Невиконання роботодавцем свого обов`язку дає право позивачу звертатися з вимогами про стягнення винагороди в судовому порядку.
 
Стверджує, що ДП «Антонов» ухиляється від укладення такого договору.
 
Зазначає, що відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, тому використання позивачем Інструкції про порядок виплати винагороди за відкриття, винаходи, і раціоналізаторські пропозиції, затвердження Головою Держкомітету Ради Міністрів СРСР у справах винаходів і відкриттів 15 січня 1974 року є обґрунтованим, відсутні інші нормативні акти, які встановлюють підстави для виплати винагороди авторам винаходів.
 
Уважає, що ДП «Антонов» було надано пільговий строк для виконання зобов`язань по укладенню письмового договору з винахідником, який закінчився встановленням факту невиконання відповідачем умов пункту 2.3.14 колективного договору з профспілковою організацією на ДП «Антонов».
 
Стверджує, що нехтування його правами на винагороду завдає йому моральних страждань, що негативно впливає на загальні захворювання та є загальновідомим фактом, розмір відшкодування моральної шкоди визначений за методикою проф. Ерделевського О. М. , яка рішенням про державну реєстрацію від 03 березня 2010 року включена до Реєстру за реєстраційним кодом 14.1.04 «Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації моральних страждань».  
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від адвоката Деяка Я. В., який діє в інтересах ДП «Антонов», у якому представник відповідача просить залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
 
Зазначає, що законодавством чітко визначено, що необхідною умовою для виплати винагороди є наявність договору між винахідником та власником патенту, умовами якого визначається розмір та порядок виплати винагороди.
 
Стверджує, що правова охорона винаходів по патентах № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 достроково припинена 02 листопада 1999 року та 10 червня 2002 року.
 
Указує, що поданий позивачем акт від 07 квітня 1998 року не є належним та допустимим доказом введення в обіг на території України патенту № НОМЕР_1.
 
Зазначає, що доводи позивача про переривання позовної давності є необґрунтованими, позивач знав у тому числі про дату закінчення строку дії патенту.  
 
Стверджує, що суди обох інстанцій вірно встановили відсутність обов`язкових складових для настання цивільно-правової відповідальності, а також підстав для відшкодування моральної шкоди.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 27 листопада 1992 року відповідач подав у Комітет по патентам і товарним знакам Російської Федерації (Роспатент) заяву про видачу патенту на винахід «ІНФОРМАЦІЯ_1». Роспатентом видано відповідачу патент на винахід від 20 липня 1997 року № НОМЕР_2.
 
02 листопада 1993 року відповідачем подано до Державного патентного відомства України (Держпатент) заяву про видачу патенту на винахід «ІНФОРМАЦІЯ_1» (з датою пріоритету 27 листопада 1992 року на підставі первинної заяви у Роспатент). Держпатент видало патент на винахід від 25 грудня 1997 року № НОМЕР_1.
 
Відповідно до патенту на винахід № НОМЕР_1 та патенту на винахід № НОМЕР_2 співавторами згаданого патенту є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_1 
 
Патент на винахід № НОМЕР_1 зареєстровано відповідно до Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» в редакції від 23 грудня 1993 року.
 
Сторони перебували у трудових відносинах, у тому числі на час створення винаходу та подачі заяв про видачу патентів та на момент видачі (реєстрації) патентів; договір про умови, порядок та розмір виплати винагороди між сторонами не укладався.
 
Позивачем заявлено вимогу про стягнення авторської винагороди за винахід, та, мотивуючи відсутністю письмового договору з роботодавцем, позивач просить стягнути 74 976,57 доларів США винагороди, яку обраховує з орієнтовної винагороди в подвійному розмірі, яка могла бути виплачена в СРСР за винахід, який має велике народногосподарське значення і могла дорівнювати 20000 рублів (або 74976,57 доларів США за курсом 0,5335 руб за 1 долар), а також інфляційні втрати в сумі 40 287,53 доларів США за період з 25 грудня 1997 року по 03 січня 2018 року, що нараховані на суму у доларах США; 3% річних в розмірі 3457,92 долари США відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; а також за прострочення видачі винагороди за кожний прострочений день з 28 лютого 2017 року пеню в розмірі 0,04% суми належної до сплати у розмірі 13 923,9 доларів США, що еквівалентно 390 805,3 грн за курсом НБУ на 03 січня 2018 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до яких вони мають ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними і обґрунтованими.
 
Відповідно до частин першої-четвертої, шостої статті 9 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» право на одержання патенту на службовий винахід (корисну модель) має роботодавець винахідника. Винахідник подає роботодавцю письмове повідомлення про створений ним службовий винахід (корисну модель) з описом, що розкриває суть винаходу (корисної моделі) достатньо ясно і повно. Роботодавець повинен протягом чотирьох місяців від дати одержання від винахідника повідомлення подати до Установи заявку на одержання патенту чи передати право на його одержання іншій особі або прийняти рішення про збереження службового винаходу (корисної моделі) як конфіденційної інформації. У цей же строк роботодавець повинен укласти з винахідником письмовий договір щодо розміру та умови виплати йому (його правонаступнику) винагороди відповідно до економічної цінності винаходу (корисної моделі) і (або) іншої вигоди, яка може бути одержана роботодавцем. Якщо роботодавець не виконає зазначених у частині третій цієї статті вимог у встановлений строк, то право на одержання патенту на службовий винахід (корисну модель) переходить до винахідника або його правонаступника. У цьому випадку за роботодавцем залишається переважне право на придбання ліцензії. Спори щодо умов одержання винахідником службового винаходу (корисної моделі) винагороди та її розміру вирішуються у судовому порядку.
 
Суди виходили з того, що законодавець пов`язує виплату та розмір винагороди винахідникам з економічною цінністю винаходу та іншою вигодою, одержаною роботодавцем, її розмір визначається на договірних засадах. Установивши, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору, умовами якого визначається розмір і порядок виплати винагороди, суди дійшли обґрунтованого висновку, що розрахунок позивача економічної цінності винаходу ґрунтується на припущеннях, належних та допустимих доказів визначення цього чинника матеріали справи не містять.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної та матеріальної  шкоди, то суди обох інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру в результаті дій відповідача не підтверджено, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та захворюванням і інвалідністю ІІ групи позивача.
 
Доводи касаційної скарги щодо того, що нехтування правами винахідника на винагороду завдає позивачу моральних страждань, що негативно впливає на загальні захворювання та є загальновідомим фактом, є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться за межами розгляду справи судом касаційної інстанції, який не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.  
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                               В. І. Журавель
 
                                                                                                          М. М. Русинчук