Ухвала
іменем України
 
14 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 558/377/16-к
провадження № 51-4286ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув клопотання засудженого ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Демидівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2017 року щодо нього.
Встановлені обставини
4 вересня 2020 року засуджений звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на зазначені судові рішення в якій, крім іншого, порушує питання про поновлення пропущеного строку на їх оскарження.
Суть питання
Засуджений зазначає, що пропустив строк на касаційне оскарження з поважних причин, оскільки ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня
2017 року після її проголошення не отримував, бо перебував на лікуванні
у місті Львові. Копію згаданого судового рішення отримав лише у 2020 році після звернення з відповідним клопотанням до Демидівського районного суду Рівненської області. Запровадження Кабінетом Міністрів України карантинних заходів, на думку засудженого, перешкодило йому подати касаційну скаргу протягом встановленого законом строку.
На підставі цього просить поновити пропущений строк на касаційне оскарження вищенаведених рішень місцевого та апеляційного судів.
Мотиви Верховного Суду
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, оскільки в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності; див.: рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року; рішення у справі «Устименко проти України» (Ustimenko v. Ukraine), заява № 32053/13, п. 47, від 29 жовтня 2015 року).
З положень ч. 1 ст. 116 КПК вбачається, що процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти, а для осіб, які тримаються під вартою, – якщо скаргу або інший документ подано службовій особі відповідної установи до закінчення строку.
Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові
від 20 квітня 2017 року № 5-440кс(15)16, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
Зазначення засудженого про отримання ним копії ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2017 року на початку 2020 року є формальним. Засуджений не вказав даних та не навів доказів на підтвердження своїх доводів про число і місяць отримання цього судового рішення.
Посилання ОСОБА_4 на запровадження карантинних заходів для поновлення пропущеного строку не свідчать про наявність істотних перешкод чи поважних причин для реалізації права саме на подання касаційної скарги в строк, визначений законодавством. Засуджений не конкретизує, яким чином введення карантину
в Україні, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, перешкодило йому подати касаційну скаргу в межах строку на касаційне оскарження вироку Демидівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2017 року
та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2017 року щодо нього із урахуванням інформації, наданої ДУ «Полицька виправна колонія (№ 76)» про те, що протягом дії карантинних заходів перебоїв у надходженні чи відправці кореспонденції засуджених не було.
Отже, у клопотанні засудженого не наведено обставин, які би об`єктивно свідчили про наявність істотних перешкод чи труднощів, що унеможливлювали подачу ним касаційної скарги протягом встановленого законом строку.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК касаційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку касаційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд касаційної інстанції за заявою такої особи
не знайшов підстав для його поновлення.
Оскільки засуджений звернувся до суду касаційної інстанції поза межами строку, визначеного ч. 2 ст. 426 КПК, а зі змісту клопотання касаційний суд не вбачає підстав для поновлення цього строку, касаційна скарга підлягає поверненню відповідно до
п. 3 ч. 3 ст. 429 цього Кодексу.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Демидівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області
від 5 квітня 2017 року щодо нього і повернути касаційну скаргу заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                           ОСОБА_3