КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 760/28865/19                                                                                           Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6458/2020                                             Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            10 червня  2020 року          Київський апеляційний суд в складі  колегії суддів судової палати в цивільних справах
 
                          Головуючого                      Волошиної В.М.
                          Суддів                                 Слюсар Т.А., Мостової Г.І. 
                          при секретарі                     Климчук Т.В.  
 
            Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів.
 
            Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної  скарги, колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и л а :
 
            18 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась  у суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просила змінити спосіб присуджених аліментів, встановлених рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2019  у справі №760/5949/17 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки від усі видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дати подачі позову і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.
            Позовні вимоги мотивовані тим, що з 28.07.2007 по 02.04.2018 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
            Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2018  шлюб був розірваний та з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 3000,00 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.03.2017  по 31.07.2017, а  з 01.08.2017 до повноліття дитини у розмірі 3000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення ним повноліття.
          Зазначала, що крім аліментів відповідач жодної іншої допомоги на дитину не надає, а з віком дитини збільшились і потреби на нього. Вказувала, що за своїм матеріальним становищем відповідач може  сплачувати аліменти у розмірі, який вона просить.            
 
          Рішенням  Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року позовні вимоги  задоволено частково.
          Змінено спосіб стягнення аліментів, які стягнені на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2018 з ОСОБА_1 ,   на користь ОСОБА_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 3000,00 гривень щомісячно, на стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 .
          Стягнуто з ОСОБА_1  на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.
          У задоволенні решти вимог відмовлено.
 
          Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.  Зокрема, посилався на норми, як СК України, так і правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.  При цьому вказував, що рішення суду не містить доказів, яким чином погіршилось матеріальне становище позивача, його сімейний стан чи стан здоров`я, щоб слугувало до зміни способу стягнення аліментів. З цього приводу не надано і доказів  на поліпшення матеріального становища відповідача. Звернув увагу, що у нього як раз змінився сімейний стан, оскільки він проживає з іншою жінкою та її дитиною, у зв`язку з чим розмір витрат на дружину та її дитину змінився. 
 
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1 , представник  позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5   вказувала, що рішення суду першої інстанції є обгрунтованим та законним, а апеляційна скарга є не обґрунтованою та не містить посилань щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права при його ухваленні. Акцентувала увагу, що позов був пред`явлений до суду про зміну способу стягнення аліментів відповідно до ч.3 ст. 181, а не збільшення розміру аліментів, як зазначає відповідач у апеляційній скарзі. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.  
 
          Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з наступних підстав. 
 
          Згідно ч.1, 2  ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 
          Задовольняючи позовні вимоги та змінюючи спосіб стягнення аліментів з відповідача на неповнолітню дитину з твердої грошової суми на частку від його заробітку  суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та норм матеріального права.
 
          З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.
 
          У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.        
 
          Оскаржуване рішення суду у повній мірі відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права.
 
          Суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
 
          Відповідно до ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
         Статтею 76 ЦПК України  визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  
 
         Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).
 
          Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
          За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
                
          Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.2007  по 02.04.2018.
          Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві.

           Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2018, зокрема, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 березня 2017 року до 31 липня 2017 року , а з 01 серпня 2017 року до повноліття дитини - у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.
           Позовні вимоги позивача  ОСОБА_2 зводились до зміни способу присуджених аліментів, встановлених рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2019 у справі №760/5949/17 та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки від усі видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дати подачі позову і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.
 
           Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
            Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
             У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей.
 
             Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.
 
            Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
            Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей.
 
            Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.
 
            Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
           Аналогічна вимога міститься і в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року.
           Тобто, зазначена законодавча норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
            З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
 
            При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
 
             У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
             Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
 
             Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.
 
            В зв`язку з наведеним суд першої інстанції прийшов до висновку, що  позовна вимога про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку заробітку (доходу) батька, підлягає задоволенню, з чим і погоджується суд апеляційної інстанції.
           Щодо визначення частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд  першої інстанції  виходив з наступного.
 
            Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України).
 
            З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що розмір частки від заробітку (доходу), що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів з урахуванням обставин, які передбачені у ст. 182 СК України.
 
            Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
 
           Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції  врахував дохід відповідача, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який був встановлений  Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», рівність прав як позивача, так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, можливість відповідача сплачувати аліменти та дійшов правильного висновку про  задоволення позовних вимог в частині визначення розміру частки заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, та визначив її у 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів та правомірно відхилив доводи відповідача з приводу його проживання  з іншою жінкою та її дитиною, у зв`язку з чим розмір витрат на дружину та її дитину у нього змінився, а також те, що він сплачує аліменти в розмірі більшому ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, оскільки розмір аліментів залежить від потреб та розвитку дитини і можливостей батьків. Якщо особа, що сплачує аліменти має можливість забезпечувати свою дитину кращими умовами для життя, то особа, що їх отримує, має змогу просити суд змінити спосіб стягнення аліментів, якщо такий покращує ці умови.     
 
             Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.
            Висновки суду щодо підстав  до  задоволення позовних вимог, то вони відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
           Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
 
           Доводи апеляційної скарги відповідача з приводу того, що рішення суду не містить доказів, яким чином погіршилось матеріальне становище позивача, його сімейний стан чи стан здоров`я, що слугувало до зміни способу стягнення аліментів, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, як і не можуть бути прийняті доводи відповідача щодо його проживання з іншою жінкою та її дитиною, у зв`язку з чим розмір витрат на дружину та її дитину змінився. 
   
           Всі висновки суду першої інстанції щодо  правомірності заявленого позову та  можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного  рішення.
  
           Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга   відповідача не містить, в ході апеляційного розгляду   відповідач також не навів таких обставин.
 
           За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
          Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення немає.
 
          Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384  ЦПК України, колегія суддів ,- 
 
п о с т а н о в и л а :
 
          Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
          Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року  залишити без змін.  
 
 Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та  може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

                                                      Головуючий:
 
                                                     Судді: