Постанова
Іменем України                            
 
02 вересня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 759/21125/14-ц
провадження № 61-37187св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого   -	Ступак О. В. (суддя-доповідач),	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю.,                	Олійник А. С.,                                   	
                                  Усика Г. І.,                                          Яремка В. В.,                                       
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Державна казначейська служба України, 
треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Хайгер Лізинг», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року у складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 травня 2018 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
 
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві), Державної казначейської служби України, треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Хайгер Лізинг» (далі - ТОВ «ФК «Хайгер Лізинг») про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у провадженні ВДВС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві знаходилося виконавче провадження із виконання виконавчого листа № 2-136, виданого 15 червня 2010 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення із його батька ОСОБА_4 боргу в розмірі 1 924 024,57 грн. У межах виконавчого провадження державним виконавцем було складено два акти опису та арешту майна, відповідно до яких накладено арешт на чотири автобуси марки «King long bases», два з яких йому належать на праві власності. 18 січня 2011 року на підставі постанови державного виконавця про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу, останньому передано чотири автобуси, які він зареєстрував на себе та передав до статутного фонду ТОВ «ФК «Хайгер Лізінг», де він був одним із засновників. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2012 року дії державного виконавця щодо проведення оцінки транспортних засобів визнано незаконними, висновок експертної оцінки майна -таким, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, а  постанову про передачу майна стягувача від 18 січня 2011 року скасовано. На  підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києві від 31 жовтня 2012 року про витребування майна з чужого незаконного володіння, 30 квітня та 27 травня 2013  року йому повернуто вилучені транспортні засоби. Незаконними діями державного виконавця щодо відібрання та передачі двох автобусів стягувачу, він у період із 18 січня 2011 року до 30 квітня 2013 року та 27 травня 2013 року був позбавлений права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. У  зв`язку з незаконною передачею майна, зменшенням його ринкової вартості на момент повернення власнику, пошкодженням транспортних засобів, йому завдано майнової шкоди, розмір відшкодування якої становить 1 570 059,51 грн. Йому також завдано моральної шкоди, яка полягає у незаконному вилученні, позбавленні протягом двох років права користуватися власним майном, використовувати його у підприємницькій діяльності, отримувати дохід, витрачанні додаткового часу, сил та коштів на відновлення порушеного права, наявності моральних переживань. Розмір відшкодування моральної шкоди він оцінює у 10 000,00 грн. 
 
Із урахуванням наведених обставин позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України 1 500 604,78 грн на відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено спричинення шкоди діями державного виконавця, не надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, не доведено причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками. Розмір збитків (упущеної вигоди), який позивач просить стягнути, не підтверджений відповідними документами, відсутній об`єктивний розрахунок спричинення такого їх розміру, сума збитків (упущеної вигоди) обґрунтовується умовними припущеннями їх спричиненнями та не підтверджена відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами, що свідчили б про конкретний розмір доходу, який позивач міг би і повинен був отримати, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що на час передачі спірні автобуси були зареєстровані в органах Державної автомобільної інспекції України не за позивачем, а за його батьком ОСОБА_4 , а тому державний виконавець, передаючи автобуси стягувачу ОСОБА_2 , діяв відповідно до наявних у нього доказів належності цих автобусів боржнику ОСОБА_5 , у зв`язку з чим позивачем не доведено причинного зв`язку між діями державного виконавця та заподіянням йому майнової шкоди у вигляді амортизаційного зносу автобусів.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду Мартєва С. Ю. від 27 червня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
20 липня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.
 
На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді-доповідачу Ступак О. В.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У червні 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 травня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що незаконні дії державного виконавця, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, перебувають у прямому причинному зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, оскільки незаконна передача спірних автобусів стягувачу у рахунок погашення боргу призвела до позбавлення позивача свого майна на два роки, у зв`язку із чим за цей період їхня ринкова вартість значно зменшилася, що підтверджується висновками суб`єктів оціночної діяльності, а тому висновки судів про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, розміру шкоди не відповідають дійсності та вимогам закону. Також вважає, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 200 ЦПК України, оскільки 18 січня 2018 року проведено підготовче засідання та одразу розпочато розгляд справи по суті, після чого ухвалено судове рішення. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 не підлягає задоволенню із таких підстав.
 
Встановлені судами обставини 
 
На підставі контракту від 03 грудня 2007 року № Е2007191А батько позивача - ОСОБА_4 придбав у продавця Автобусної корпорації «НІGER» 15 автобусів марки «КLQ6891GA», 2008 року виготовлення, на загальну суму 292 500,00 дол. США. 
 
У 2008 році ці автобуси зареєстровані в органах Державної автомобільної інспекції України на їх власника ОСОБА_4 та присвоєні двом автобусам із номерами шасі  НОМЕР_1 та  НОМЕР_2 транзитні номери 9496 та 9498 відповідно.
 
На підставі біржових угод від 16 травня 2009 року № 8283, укладених на Українській товарній біржі, ОСОБА_4 продав своєму сину ОСОБА_1 два автобуси з номерами шасі   НОМЕР_1 та НОМЕР_3, за ціною по 10,00 грн за кожен автобус. 
 
На виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 червня 2010  року, яким стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 1 924 024,57 грн, старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського районного управління юстиції Пекліном О. А. у порядку примусового виконання виконавчого листа № 2-136, виданого 15 червня 2010 року Святошинським районним судом міста Києва, на підставі постанови від 18 січня 2011 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення указаного боргу, акта передачі нереалізованого майна стягувачу від 18 січня 2011 року, акта державного виконавця щодо прийому-передачі транспортних засобів від 19 січня 2011 року стягувачу ОСОБА_2 передані чотири автобуси, зокрема два автобуси, придбані позивачем на підставі зазначених біржових угод з номерами шасі НОМЕР_4 та НОМЕР_3.
На час вчинення указаних виконавчих дій автобуси не були зареєстровані в органах Державної автомобільної інспекції України на ім`я ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2012 року, яка набрала законної сили, скасовано постанову державного виконавця ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 18 січня 2011 року про передачу зазначених автобусів у рахунок погашення боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 .
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2012 року витребувано від ТОВ «ФК «Хайгер Лізинг» пасажирські автобуси марки «King long bases KLQ6891GA», 2008 року випуску, номера шасі    НОМЕР_1 та НОМЕР_5 та зобов`язано ТОВ «ФК «Хайгер Лізинг» повернути транспортні засоби ОСОБА_1 . 
 
На виконання зазначеного судового рішення ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві відкрите виконавче провадження та у межах цього виконавчого провадження державним виконавцем винесена постанова від 11 квітня 2013 року про розшук двох зазначених автобусів. 
 
26 квітня 2013 року працівниками державної патрульної служби Міністерства внутрішніх справ України затримано автобус «КLQ6891GA», 2008 року випуску, із номером шасі    НОМЕР_1 , та 30 квітня 2013 року передано його ОСОБА_1 . 
 
Інший автобус «КLQ6891GA», 2008 року випуску, із номером шасі   НОМЕР_2 , виявлено у смт Бородянка Київської області і 27 травня 2013 року вилучено та передано ОСОБА_1 
 
28 березня 2014 року представник ОСОБА_1 звернувся до ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від  15  березня 2013 року № 2/2604/3142/12, виданого Дніпровським районним судом міста Києва, про витребування майна із чужого незаконного володіння у зв`язку із фактичним виконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2012 року.
 
Товариством з обмеженою відповідальністю «Будфінанс-Консалтинг» здійснено оцінку ринкової вартості автобусів, яка станом на 11 вересня 2013 року склала: автобуса «КLQ6891GA», 2008 року випуску, із номером шасі  НОМЕР_1 , - 256 778,22 грн, автобуса «КLQ6891GA», 2008 року випуску, з номером шасі  НОМЕР_2 , - 224 607,00 грн.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (чинний на момент виникнення спірних відносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.  
 
Положеннями статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (чинний на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. 
 
Відшкодування майнової та моральної шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
 
Відповідно до приписів статей 1173 та 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК  України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
На відміну від загальних норм статей 1166, 1167 ЦК України, що вимагають встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 ЦК  України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.
 
За таких обставин необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.
 
Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
 
Щодо проведення державної реєстрації транспортних засобів 
 
Єдина на території України процедура державної реєстрації(перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклівусіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, іншихприрівняних доних транспортних засобівта мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення тавидачі реєстраційних документіві номерних знаків встановлена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №  1388 (далі - Порядок).
 
Пунктами 6-8 Порядку (у редакції, чинній на час придбання позивачем спірних транспортних засобів) визначено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. 
 
Власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Термін реєстрації може бути продовжено у разі неможливості власника транспортного засобу (хвороба, відрядження, інші поважні причини) вчасно її здійснити.  
 
Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстрації документів.  
 
Відомості про зареєстровані (перереєстровані) транспортні засоби та їх власників вносяться до облікової бази даних органів Державтоінспекції МВС (пункт 19 Порядку у редакції, чинній на час придбання позивачем спірних транспортних засобів). 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що протиправність (незаконність) дій державного виконавця встановлена ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2012 року у справі № 2690/1961/12 і такі обставини є преюдиційними для цієї справи. 
 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК  України).
 
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
 
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні необхідно розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
 
Зі змісту ухвали Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2012 року у справі № 2690/1961/12 вбачається, що дії державного виконавця щодо передачі транспортних засобів стягувачу у рахунок погашення боргу є неправомірними із тих підстав, що боржник ОСОБА_4 (батько позивача) не був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження та вчинення державним виконавцем інших дій (зупинення, поновлення виконавчих дій, призначення експертизи), проведена оцінка транспортних засобів є незаконною.
 
Водночас ОСОБА_1 не був учасником справи № 2690/1961/12, під час розгляду вказаної справи досліджувалися докази та встановлювалися обставини щодо дотримання державним виконавцем вимог законодавства у виконавчому провадження, де боржником був саме ОСОБА_4 (батько позивача), у зв`язку із чим необґрунтованими є посилання позивача на те, що факт протиправності (незаконність) дій державного виконавця встановлений ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2012 року у справі № 2690/1961/12 і такі обставини є преюдиційними під час розгляду цієї справи. 
 
Як встановлено судами та вбачається із матеріалів справи, на момент вчинення державним виконавцем дій щодо передачі транспортних засобів стягувачу у рахунок погашення боргу спірні транспортні засоби, які позивач придбав у свого батька ОСОБА_4 (боржник у виконавчому провадженні) на підставі біржових угод, не були зареєстровані в установленому порядку на ім`я позивача в органах Державтоінспекції МВС, згідно із відомостями облікової бази даних органів Державтоінспекції МВС власником спірних транспортних засобів був ОСОБА_4 , державний виконавець не був повідомлений ОСОБА_1 чи боржником ОСОБА_4 про те, що спірні транспортні засоби були відчужені на користь позивача, а тому відсутні підстави вважати, що державний виконавець, передаючи спірні транспортні засоби у рахунок погашення боргу, порушив права та інтереси позивача. 
 
Із урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходили із відсутності підстав для відшкодування позивачеві майнової шкоди у вигляді амортизаційного зносу транспортних засобів, оскільки позивачем не доведено, що така шкода є наслідком саме дій державного виконавця щодо передачі належних позивачу транспортних засобів у рахунок погашення боргу в межах виконавчого провадження.
 
Тобто у цій справі не встановлено усіх необхідних елементів, зокрема, протиправності дій державного виконавця щодо позивача, причино-наслідкового зв`язку, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди. 
 
Враховуючи те, що у цій справі не встановлено підстав для відшкодування майнової шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли правильно висновку про відмову в  задоволенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, є безпідставними та не відповідають дійсності, матеріалами справи та змістом рішення суду першої інстанції підтверджено, що розгляд справи відбувався у судовому засіданні у порядку загального позовного провадження. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судом першої інстанції справа до розгляду по суті не призначалася, спростовуються матеріалами справи, а саме ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 січня 2018 року, якою закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.  
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, що ґрунтується на вимогах законодавства України і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 ОСОБА_3  залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 травня 2018 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	О. В. Ступак	
 	   	
Судді	І. Ю. Гулейков 	
 	   	
 	А. С. Олійник	
 	   	
 	Г. І. Усик	
 	   	
 	В. В. Яремко